nebevodi

Almanach 19. ročníku literární soutěže

„Příbram Hanuše Jelínka 2015“

© Knihovna Jana Drdy, 2015

ISBN 978-80-86937-50-2

Výsledky 19. ročníku literární soutěže pro mládež PHJ 2015

Poezie 12 - 15 let:

1. Veronika Pavlíková, Liberec

2. Barbora Karasová, Tisová

3. Vojtěch Jaroš, Petrovice

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Simony Spilkové, Nečín

Poezie 16 - 19 let:

1. Eliška Kohlíčková, Příbram

2. Julie Gurjevová, Milín

3. Kay Walsh, Teplice

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Kristýny Urbánkové,

Žlunice a Tomáše Vobořila, Praha

Poezie 20 - 23 let:

1. Filip Klega, Ostrava

2. Adéla Brablcová, Starý Poddvorov

3. Anna Hrbáčková, Maršov

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Kristýny Montagové,

Opava a Elišky Ostružkové, Ostravice

Próza 12 - 15 let:

1. Johana Paulová, Příbram

2. Zuzana Dovalová, Písek

3. Natálie Moučková, Teplice

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Terezy Ramajzlové, Písek

a Jiřího Ryjáčka, Rakovník

Próza 16 - 19 let:

1. Barbora Jurková, Benešov

2. Eva Hůlová, Rakovník

3. Adéla Radilová, Praha

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Terezy Vlčkové, Příbram

a Filipa Horáka, Lišany

Próza 20 - 23 let:

1. Markéta Šmejkalová, Příbram

2. Juliana Vaculíková, Zbuzany

3. Barbora Pálková, Příbram

V Almanachu jsou ještě uveřejněny práce Gabriely Brázdové, Brno

Tato kniha byla vydána díky finanční podpoře

firmy Veolia 1. SčV, a.s.

Poezie 12 - 15 let

Veronika Pavlíková • 15

Básně zimních nocí

Bezmocné čekání

Ztracen v šerých hlubinách moře světa

Kráčíš mezi utrpením, co nikdy nepomine

Se zářivou myšlenkou, jak chutná odveta

Doufáš, že zlo v tobě jednou zhyne

Teď tisíce střípků z minulosti

Přijdou tiše, zničí tvůj zrak

A až vyprchá i plamínek zlosti

Co zbude ti pak?

Po bitvě

Papírový svět hoří v mrazivých plamenech

Popel k zemi se snáší

Má duše lapena v bludných balvanech

Tvá k nebi se vznáší

Papírový svět té nesžírající fantazie

Až kam okem srdce hlubokého dohlédneš

Popel, prach, chlad - líbezně hořká euforie

Teď bitvu vnitřních nářků povedeš.

Papírový svět v lživých hlasech hyne

Jak květina vadne, šeptá slova loučení

Otroctví - plamenu, žáru vášně plane

Zbylo neutichající... lásky mučení

Vzpomínka

Objetí jež kdysi ohněm bezpečí mi bylo

Ztratilo váhu jako pírka prchlavých snů

Za prázdným hrobem šepot, nářek, křik

Jen tmavý stín

Kroky štěstí už dávno smyl déšť

Radost se rozplynula v nic

Duše odešla na věčnost

A já tě postrádám

Finále

Květena hlasem tvým roste do oblak

Srdce mé toužebně upíná se k tobě

Zamilovanost zakalila mi zrak

Cit můj lapen v hrozné kletbě

Své milující srdce tiše ti dám

Teď stojíc před tmavým hrobem

Osude proklínám tě: lásku nepřáls nám

Odcházím k věčným břehům

navždy sbohem...

Barbora Karasová • 13

Je těžké zapomenout

Když se moje představivost

opírá o minulost,

pevné struny prasknou jako tenký led v řece,

ale voda z nich tak rychle neuteče.

Snažím se zahodit minulost pryč,

opřít své tělo o železnou tyč,

raněné srdce mi to však nedovolí,

v mysli kruté vzpomínky stále loví.

Nesmrtelná nemoc

Tou neznámou čarou jdu sám

s bolavou hlavou.

Jen já a nemám s kým žít.

Nemoc mě tíží jak vázání z lyží,

toužím poznat svůj cíl.

Den kdy potká mne osud,

neznám snad dosud,

poutá mě čím dál tím víc.

Chci ho mít u sebe,

Předčasný konec

chci letět do nebe.

Ukončit tak těžký smích.

Ve tmě slyším svoje slzy,

jak padají na zem,

když se krčím mrazem a zoufalstvím.

Nad skončení nic není,

žádný lék jen pláč.

Potřebuji dostat ven ten smutek

za jeden jediný skutek,

navíc falešný.

Kdybych tak mohla vrátit zpátky čas,

stát zas na nohách s ní.

Vojtěch Jaroš • 13

Zpráva o stavu Země

Dvacáté první století

to jsou jen továrny, markety, haly.

Zdá se to jako prokletí,

že se hned další staví!

Odpadky zdobená krajina,

kdo se má na to dívat?

Za chvíli zbude jen planina.

O čem pak budeme zpívat?

Červená kniha ohrožených druhů

přidává každý den list.

Možná, že za pár let

o zvířatech budeme jen číst.

Kácíme pralesy, kutáme zlato...

Pojďte to zastavit, stojí to za to

Mírotvůrce

Má tak velké oči!

Nedělám si psinu,

začalo to v Soči,

teď polyká Ukrajinu.

Simona Spilková • 14

Opuštěná zahrada

Už uplynulo mnoho roků,

co kluci naposledy v zahradě byli.

Nebylo tam slyšet žádných kroků,

byla opuštěna už dlouhou chvíli.

Trpaslíka ze zahrady

odvezli asi na skládku.

Ani velryba nebyla tady,

nechala tu jen časopisů hromádku.

Sice to teď vypadalo,

že zahrada není obydlena.

Jen listí ze stromu padalo.

Je opravdu opuštěná?

Do toho ticha se jen jeden zvuk ozýval,

že by snad zahradu přeci někdo obýval?

Ve špinavém koutě blízko zarostlého plotu

byla matrace a vedle ní kousky dortu.

V té matraci kocour dřímal.

Nic kolem sebe nevnímal,

protože dortem si nacpal břicho.

Nebylo tu teď vůbec ticho.

Vydával hrozné chrápání

po velikém nacpání.

Najednou kocoura probudil hluk,

jde sem snad zvíře nebo malý kluk?

Nějaký muž prošel okolo křoví.

Kocour si říkal, co jen chce.

Proč do jeho zahrady jde!

Zůstane tu nebo odejde? Kdo ví?

Pán zeptal se, jestli je zahrada obydlena,

zda bydlí tu zvíře, muž nebo žena.

0

Řekl: „Já budu bydlet tady,

budu tu chovat exotické hady.“

Kocour tu nechtěl mít hada,

tak skočil pánovi na záda.

Zuřivě začal prskat

a dosti sebou mrskat.

Muž shodil ho ze svých zad,

nebyl to jeho kamarád.

Tedódejdu a zítra si posilu seženu

a s její pomocí tě ze zahrady vyženu.

Tak kocour šel spát do matrace.

Zítra bude mít spoustu práce.

Musí si rychle poradit,

jak cizince vystrnadit.

Někdy už pozdě v noci

přišel mu někdo pomoci.

Přestalo kocourovo chrápání,

protože uslyšel mňoukání.

Byla to zablešená kočka,

však měla krásná modrá očka.

Řekla „Kocoure, vylez z pelechu,

pustíme na vetřelce blechu.“

Já viděla jsem, jak chtěl tu škodit.

Snad se ti bude má pomoc hodit.

Pán přišel druhý den,

měl však s sebou pudla jen.

Toho se kočky nezalekly,

blechy na ně pustily.

Pán s pejskem se hodně lekli

a drbat se začali.

Utekli oba a už se nevrátili.

Kocour s kočkou v zahradě žili.

I koťata se jim narodila.

Tak kočičí rodina tam navždy žila.

Poezie 16 - 19 let

Eliška Kohlíčková • 17

Protože jsou najednou docela blízko

Nenávidím

abys měl taky

křičel tam někam nahoru

aspoň jednou

k lampám

v krvi

k nočním můrám

pět mililitrů

k

nenávisti

ř

a stesku

i

č

který už z těla už nikdy nevypustíš

e

nikdy je v sobě nezapřeš

l

a ty lampy

protože občas je potřeba

ti je navždycky

křičet

budou

nahlas

pomalu a jistě

a uvnitř si říkat tiše

připomínat

a propalovat do mozku

občas

abys náhodou nezapomněl

je potřeba olizovat kliky domů

aby měl člověk pocit

na holku

že někam patří

co v tu chvíli

že patří k někomu

prošla kolem

občas

a nechala tě tam

je potřeba procházet se kolem

prázdných výloh

na její krátkou sukni

a nechat tě tam někde

a parfém

pohozeného

na mokrou dlažbu co tlačí do zad

a hvězdy

co jsou najednou

docela

blízko.

Potrhaní, nesešití a bez jehel:

Kdyby byl klid na předpis

podával by se nitrožilně

praxi

bychom si udělali u feťáků ze sídliště

a byli bychom ne šťastní

ale aspoň klidní

protože i ten klid v duši se začal ztrácet

a až se tě zeptaj

jestli něco bereš

tak jim ukaž zápěstí plný jizev

smutně se usměj

ty víš

takovou tou parodií na úsměvy

a zeptej se

jestli náhodou nemají jehlu

kterou by mohli postrádat

obešli tvý záda

a skákali z oken

protože

víš

čas se počítá na gramy

a já už nemůžu

postrádat ani gram

tebe

a pak si začal mizet

sebelítost má otravu krve

dovnitř pokoje táhne zima

parazituje na tvářích

a ty

už jsi prostě nebyl.

Labilní hladiny:

Byli na smrt nemocní

protože občas není kapacita

na nic jiného než držet

a nepustit

na to sehnat si pár gramů štěstí

a nepodělit se

s nikým

a vrazit si tu trošku přímo do žíly

a usnout

a probudit se za den

dva

kdy to ještě zahřeje vzadu na jazyku

zahřeje

a zmizí

měla tetování

a rozmazané stíny kolem očí

moje malá smutná labuť

se zlomenými křídly.

A těch pár, co zůstalo na jazyku:

Připadala mi smutná

vylizovala popelník

a třásly se jí ruce

nikdy jsem neuměla

mluvit s lidmi

víš?

šeptala když klečela na kolenou

začínalo

jaro

a sny kolem její hlavy byly mrtvé

nikdy to nikomu neřekla

ta dvě jednoduchá slova

prosím

zůstaň.

Zpovědi bez retuše:

Není to tak dávno

co jsme po vzoru sebevrahů skákali z mostů

protože člověk není nic než nádoba pro odložené hříchy

a bylo nám zle

z nás samých

zatímco svědomí se choulilo u zavřený restaurace

a čekalo na bolest přicházející s ránem

přišla na zpověď pozdě

opilá a rozcuchaná

stejně o to přijdeš

o všechna bylo, je a není

o sny a iluze

slíbilas že nebudeš poslední drobné házet do kašny

že se nebudeš objímat s lampou

a ty ležíš

zpovídáš se lavičkám a lidem s černou duší

a směješ se

siluetám reality

a o pár vchodů dál škrtili budoucnost v popelníku

utáhli jí smyčku okolo krku

vteřiny se roztahovaly v žilách

a ona jenom držela zavřené oči a viděla za nimi tebe

jak se zpovídáš odpadkovému koši a toulavým kočkám

a mezi rty ti sem tam uteče to jedno malé

bezvýznamné

Amen.

Julie Gurjevová • 16

Tanec deště

Proklouznout životem, jak kapky čistého deště.

Ztratit pojem o čase

a strhnout se vlnou svobody.

Otočit klíčkem a zavřít myšlenku.

Už nikdy nemilovat

a nikdy nic necítit.

Cítit se volná jak pták a zároveň mít povinnosti.

Stát nohama na zemi,

jak známo,

nemít fantazii.

Utrhnout vlčí mák a brečet nad ustřiženými nehty.

Mít v srdci smutek,

však rmoutit se nad špatným hrobem.

Dívat se na hvězdy a nadávat na pouliční lampy.

V tiché šílenství propuknout,

které ukazuješ křikem.

Být bohatým člověkem a nemít ani korunu.

Mít mokrou podlahu od deště,

skrz novou střechu.

Ztratit rodinu a být veselou bytostí.

Mít čistou pravdu

a lhát všem do očí

Vanessa Mae a kouzla houslí

Sleduji každý pohyb její

ladné ruky, v níž lehce

a zároveň pevně svírá

smyčec, který hladce

přejíždí jak pírko po

tenkých strunách v

jemné tóny.

Ta hudba je kouzelná.

Ty vlasy v barvě per

havraních, jež poletují

před skvostnou tváří.

Chladným ale potěšeným

výrazem zří pohledem

tmavě hnědých očí na

jásající lidi.

Až se z toho svírá srdce.

Krásná žena s duší hudební.

Pálí mě ruce od ohně

Pálí mě ruce od ohně.

Nevím. Snad ty hořké slzy

tráví, leptají či snaží se utěšit

bolestné vzpomínky na to vše.

Ach, to moře se tak smutně

dívá a snad jen hejna radostných

stříbřitých ryb mu dodává

odvahu neuschnout.

Pálí mě ruce od ohně.

Na nebi se nehne ani mráček

a proto je pořád temno a chladno.

S hvězdou padá černý drak.

No a co? Stejně ten svět tím horší

nebude. Už je. Sám sebou se zkazil.

Z draka nejde strach. Obavy z něj

se zmenšují a již jsou jak pár kuliček

na hliněné zemi.

Pálí mě ruce od ohně.

Sleduji příběh v plápolajícím ohništi,

jak přede mnou padá suchý strom.

Měl také city? Nebo se jen přetvařoval?

Lámal srdce či říkal navždy sbohem?

Doufám, že mi těch pár mincí postačí

abych uletěla s poslední vichřicí.

Pálily mě ruce od ohně a teď je mi líto,

že jsem umrzla.

Je to čas či jiný viník?

Je to čas, co nás rozděluje?

Či vlastní potřeba, být dál?

Já vlastně nikdy nevěděla,

jaké přátele mám.

Já kryla se v temném stínu,

v naději, že přítel náhle přijde sám.

Jen tak beze snahy v naivitě žila.

Ach ta samota, co jediná mě provázela.

A proč? Jen jsem byla jiná.

Kdo by se zajímal o něco,

o co sama nemá zájem.

Asi se mi to jen zdá.

Však přišla záře ta,

jenž mi dokázala to,

co žádný jiný člověk na světě.

Že být navždy v rohu

a nechat do sebe bít,

je cesta, kterou já nesmím jít.

V dálce zaskřípaly osamocené dveře.

Jednou nebo nikdy

Tolikrát a možná jednou

jsem chtěla vědět, co je láska.

Ne jenom v knihách číst teorii,

ale zažít ji na vlastní kůži.

Já, ta dosud nepolíbena.

Tolikrát a možná jen jednou

jsem toužila po jednom polibku,

který by roztřásl každý můj nerv

a já byla vyvedena z míry.

Jen tím jedním dotekem.

Tolikrát a možná stále pořád

se žalostně dívám na ty páry,

které tohle všechno znají a přesto

nevědí, jaké to mají štěstí.

Já, která nic takového nejspíš

nikdy nezažije.

Znají mě všichni, ale nikdo neví víc.

0

Kay Walsh • 18

Prosba

Uklidni mě

odejmi té jež útočí její smrtící zbraň a zažeň zástupy

neschopných pochopit

že další boj již nemá cenu

že další vzájemné ubližování vede jen do tartaru že..

Obejmi mě

ukaž jakou sílu skrývají motýlí křídla ve svém doteku jakou moc má

chloupek na tváři jak nedoceněná je..

Pojď dál

pokračuj odstraň ten malý kousek moře jenž se lepí

na pobřeží mých víček

a má v plánu zaplavit sebou ekumenu obličeje rychlým švihem

prstu nebo

snad něžným dotekem žárem svých rtů?

Prosím

jen Ty můžeš utišit mé volání po bezpečí po nikdy

nekončícím ohňostroji po

letním vánku v této bodlavé zimě po brzdě v tomto vlaku jenž řítí

se do

propasti vzpomínek

Nezapomínej

jsi poslední z posledních nejzazší bod mého vědomí

největší radost

zklamání a smutek ze štěstí

moje amour sílí s každou seancí s každou návštěvou s každou

jizvou

díky

Prázdná taška

Prázdná taška

ležící vprostřed cesty

prázdná veškerým vědomím

prázdná celým vesmírem

Černá taška

co leží uprostřed silnice

černá ve tmě noci

ve světle měsíce však černočerná

černá jako svědomí lidstva

Jak tak jdu kolem

ani se nepohne

neuhne pohledem mým očím

tážícím se tak hloupě

Zvoucí hrobka

přeje si abych v ní strávil noc

a všechna další léta

tak prázdný duševně

prázdniny

v prázdném pytli

prázdně

Než stačím kývnout

odfoukne ji

lehký

noční

vánek

fuč

Leží mi naproti

Obnažená jak kurtizána při pózování

Otevřená jak konzerva z Andyho obrazů

Překrásná

Leží a nespí

Neschopná zavřít oči

Neochotná zbavit mě toho pohledu

Krutá

Leží a překypuje

Radostí že je po všem

Smutkem že je po všem

Překvapená

Leží a ptá se

Němou nekonečnou otázkou

ohlušujícím křikem resonující ve mně

pročpročpročpročpročpročpročpročproč

Zvědavá

Leží a vpomíná

Krásný pocit svobody

kdy za slunečního odpoledne trháte mraky

spojení s větrem necháváte se unášet

Možnost volby a rozhodnutí

špatný směr jenž přivádí do slepých uliček

Osvobozená

Leží a vzdává se

Zneužitá

Zklamaná

Zbídačená

Ztracená

a Zapomenutá

Mrtvá jiřička

Světlo

Roztříštěný svět bliká okny mrakodrapů

sebevražedný foton podél pater

letí padá mizí míří

dlouze

podél pater plných holubů a koček

a lidí v květináčích zastižených při aktu

v soudní síni facebooku

dlouze

hledaje odpovědi na základní otázky světabolu

proč v Delfách nežijí delfíni?

a Rimbaud se netrefil?

dlouze

nekončící volný pád jenž unaví i světlorychlostního závodníka

však má čas si promyslet epitaf

a odeslat ho faxem do zpráv

opít se a sbalit

vidět klasiky čůrat do umyvadla

dlouze

řadou děr se míhají masky

bílou šmouhou vyjadřují jedinou emoci

nadpozemského nepochopení

Ameriko,

hle zamával mi Ginsberg

dlouze

kol šepotá duch dvojčat

a trosky Pompejí

a láva rozevírá náruč

aspoň že vidím zemi

bum

buch

prásk

700 nanometrů

Motýlku

Jsi polapen motýlku sedící na stropě

tvá křídla odrážejí celé spektrum benzinových louží

a rozlévají se jako ropná skvrna v Atlantiku

splývaje se zdmi a obaluje pavučinaté rohy

vyhání pavouky z příbytků.

Ale sám jsi přeci jen polapen

dostižen a zabalen do třpytek

Teď už nepřekvapíš zázračným útěkem

můžeš kroutit svými anténami kolik chceš

nikdy se už nenaladíš na Svobodnou Evropu

ani na rádio Bukurešť

Za den si už ani nevzpomínáš

žes uměl létat

a že nektar je sladší po večerech

Spinkej

Kristýna Urbánková • 16

Maličkosti tvořící svět

Píši tento text za svitu jedné malé svíčky,

chci psát o věcech, na které nelze jen tak pohledět,

a ač neshlížím na svět z velké výšky,

vidím to, co chtěl by každý uvidět.

Vidím tebe,

usmíváš se a mně tají se dech,

neb zahanbeno jest i hvězdné nebe,

tvým pohledem patřícím jen mně.

Jdeš blíže,

chceš do očí mi pohledět,

a ze mě padá všechna zemská tíže,

když vím, že mé oči pro tebe znamenají svět.

Pro lidi jen člověk,

pro tebe nebeský květ,

a i když nastal nenávisti věk,

vždy vím, že ty mě miluješ.

Vždyť obětí tvé je jako andělský zpěv,

tak překrásné a důvěrné,

že zapomenu na veškerý hněv,

jsi prostě někdo, koho mi všichni musí závidět.

Jsi má malá kupička hvězd,

sálá z tebe záře, jež přináší hudbu na tento svět,

a já vím, že není cesty zpět,

když hledím vpřed na naši budoucnost a náš vlastní, malý svět.

Tomáš Vobořil • 19

Záložka

Nech záložku na místě, kde si začal

a potom, až ucítíš,

že nevládneš ani plesnivejm ponožkám

dva centimetry nad zemí,

se zamiluj

Nech si zdát zelenou vraždu slunce,

zmuchlej nebe, aby se vešlo do dlaně

pak ho spolkni

a vyzvracej

a celý to opakuj,

dokud úplně nezbělá

Nech sloužit zádušní mši,

schválně zpívej falešně,

opij varhanistku,

rozhazuj hostie po věřících

a počítej body

jako bys hrál svůj životní zápas

a až tě to všechno přestane bavit,

vrať se, kde si začal

Milovat

Budu tě milovat láskou sebevraha

(destruktivně)

Prochodím s tebou troje boty

Přemaluju všechny pihy na černo

Vystřelím pro tebe kolotočáře na pouti

Koupím ti obchod i s prodavačem,

jukebox na tvoje lži a kapesný

Nechám tě usnout v metru,

aby ses taky jednou cítila nekonečná

A co mi dáš ty?

Poezie 20 - 23 let

Filip Klega • 23

5 10 minut ráno

Paprsek slunce tká hřejivé sítě

Nad vyhlídkou města je jím prostoupena

Svěžest a z úst ptáků zní útržky mozartových motivů

Zrychlených v nenápadných obměnách

Skalnaté krovy zdi a chrámové klenby nasávají

Teplo budí mravence

Nutí je vylézati z děr

Line se vůně hlíny

A oblažuje ranní milence

První jarní políbení

Automobily stále hlasitěji hrají svůj každodenní chórus

Prim hraje vlak brzdící na nádraží

A ve vlnách proudí první příchozí

Město se probouzí

Ožívá a metač sklízí zbytky nocí prohýřených

Žebráci hlasitě prosí a zasedají k tabuli slavnostní

Chodník a chléb ve sklenici pivo

Chudé studenty dáví pečivo ve vzduchu rozpuštěné

Proklínají své unavené hlavy a hledí si svého

V peřinách se zastavuje čas

Ale všudypřítomné crrrrr! nás vrací do hry

Otevři okno do dvora a slyš

Hlas matky konejší dítě a ze stromů prýští další variace na rene-

sanční téma

Usednuv do křesla chtě nechtě slabikuje slova sousedova

Došlápnutí a lustr se pod kroky otřásá

Otevři okno do dvora a dýchej

Vlahý vzduch vstupuje do místností

Jako jitřenka s černou kávou

Je ráno a rosa na kolejích se míjí

Před očima ubohých popelářské auto likviduje vidinu snídaně

Paní s prapodivnou hlavou ještě stíhá smetí vybílit

Nenápadný cellista dnes zahraje allegro

Posel jara plete karabáč

A kdesi v Alpách spadne letadlo

Je ráno den

Po úterý už ani stopy

Jednou zase přijde válka

A symfonie města umlkne

V nekonečných variacích na ticho

Nalezneme pokoje

Zelný trh v rekonstrukci

Miluji ty dívky

Na Moravském náměstí

Sedí na okraji brněnského pentagonu

Pohledy své obracejí k tržišti

Tak jako já

Svůj pohled obracím k nim

Kreslí uhlem

Ve snaze ulovit tu atmosféru

Akvarelem jedna spíše

Zachytává

Postavy a prodavače

Miluji ty dívky

Stejně jako slečny na bicyklech

Miluji je jako vůně tržiště

Čerstvé jahody jablka narcisy

Cigaretový kouř

Upovídané prodavačky

Miluji to

Jako ženy ve výkladních skříních

Když na ně hledím

Vidím i svůj odraz

Jako bych uvnitř byl

Po jejich boku

Nakupoval kosmetiku

Sedím na lavičce

V přímém svitu

Po levici mé

Stará dáma s bulvárem

0

Po pravici

Dívka

Žluté polobotky

Kytara

Vytáhne si propisku

Papír

A kreslí cestu z bodu

A

Z něj stává se střed květiny

Astry

Poušť

Ve stínu

Ptačího stínu

Skví se

Skví se

Skví

Ví

Ví to?

Že na ni v tom stínu ptačím

Myslím?

Myslím

Myslím

Že ne

Foie gras

Francouz či Maďar

Krmí svou kachnu či husu

Je omezena v pohybu

Nebo zakopána v zemi

Cpe do ní kukuřici a šišky

A když je konečně řádně vykrmená

Podřízne ji a vezme ji játra

Kachna Prométheus

Potom se to mačká

A když je štěstí

A vy ho máte taky

Koupíte si piksličku za pořádný prachy

Třeba v tesku

Ale spíše někde jinde ale prašť jako uhoď

no ne?

Pak si to namažete na chleba

A k tomu třeba víno

A je to lahoda

Takhle se problažovat klidně až do rána

Na játrech a vínu

A po tom vínu a vypasených lahodných játrech ubohé kachny

Co byla celý svůj život zakopána v zemi aby pořádně

Přibrala

Si říkám že pro ty největší pochoutky se musí trpět

Ani ne tak my jako oni

Vzpomeňte si na kaviár a jesetery

Adéla Brablcová • 20

Epitaf pro blázna

Blázen, co snaží se pojmout šílenství i krásu Země

a lidstvo, to proklaté marnivé plémě…

Fantasta, co pro sen by krev svou coby inkoust vzal

a vydán živlům na milost, dál by pevně stál…

Marnivec, co touží tknout se světla hvězd

a rád znal by cíl všech prašných cest…

Pomatenec, co do každého svého díla vetkal vlastní duše střep

a pro pohádku umlčel by byť i svého srdce tep…

A jako naděje, kéž mu stále jedna svíce svítí

a mohylu jeho, kéž skryje luční kvítí…

Kostěná harfa

Táhlé, teskné, truchlivé,

line se harfy tón.

Proudí slzy hněvivé,

že značí to brzký skon!

Prokletý podmanivý krám

hraje píseň pro věčné časy;

kostěný má ona rám

a místo strun má lidské vlasy.

Blíží se, poutníče, konec všech tvých cest,

ten nástroj děsivý, smrti poslem jest;

již tónů zahrála dost a přece ne dosti!

Odejdi tiše, odejdi vše proklínaje.

Ona jen vypráví strašlivé jinotaje,

že ze všech z nás zbudou jen kosti.

Óda pro lunu

Jak pohled zahřeje i zazebe,

když koutkem oka zavadím o tebe.

Měsíci, Luno, srpku, co postínal na úrodném poli klasy,

Misko prachu, jež ve stáří tíží lidem vlasy.

Měsíci, Luno, loďko na bezbřehém moři,

pochodni, jež na konci tunelu hoří.

Měsíci, Luno, bříško nastávající matky,

cesta na severní pól a zase zpátky.

Měsíci, Luno, kvítku z bájného stromu,

průvodce, jenž svítíš zbloudilým na cestu domů.

Měsíci, Luno, ty vejce dračí,

mlhavý přízraku, co po temných cestách kráčí.

Měsíci, Luno, jediný úsměve v melancholickém davu,

napjaté ticho, když právě kacíři kat srazí hlavu.

Měsíci, Luno, ukradený korálku z korunního klenotu,

smutné jsou dny, kdy nejasníš temnotu.

Měsíci, Luno, důkaze, že kouzlo ještě neumřelo,

naděje, že ve tvém svitu hýří nejedné bludičky tělo.

Měsíci, Luno, bledá tváři v indigu noci,

prazvláštní já mívám vždycky pocit.

Když noc co noc topím oči ve tvé záři

s těžkou hlavou na polštáři

- zda smím se všech světských věcí vzdát

a jen tebe uctívat.

Poslední modlitba

Předrahý můj Bože,

jen nevěřícně zírám na svou dlaň…

jak touží chopit se nože

a mizernému žití splatit daň.

Můj drahý Bože a každý svatý,

jen udiven naslouchám své křehké duši

…sami sobě jsme si katy…

jen vskočit v ránu vystřelivší kuši.

Bože, život já chtěl vždycky ctít,

velebit jej den, co den,

Však meč se zlámal, pukl štít,

před saní stojím bezmocen.

I vy, ctění svatí, dopřejte mi ucha,

zhasla svíce, jen mráz zebe,

zbyla jen schránka zbavena ducha.

Jen smrt teď skrývám uvnitř sebe!

Bože můj drahý, už nežiju,

jen přežívám… dělám jen to, co se musí.

Netvořím, neničím… ba nejím, ni nepiju

…nic, co mě těší… a to se mi hnusí.

Bože můj, milostiv mi prosím buď,

vše za usměvavou maskou snažím se uschovat,

že naděje přec dál drásá moji hruď,

že necítím víc, než slzy, co nemají již pro co kát.

___________________________

Všichni svatí, andělé a ty, můj drahý Bože…

co mluvím k Vám, nevěřícně zírám na své dlaně,

jak pomalu prsty obtáčí kol lačného nože,

jedinou ranou dát marným nadějím křídla tu, v chrámu Páně.

Anna Hrbáčková • 21

Vertigo

Koukám ke dveřím

kterýma prochází spoustu jinejch lidí

jen ty ne

Asi se neukážeš

ale stejně

Nenechám toho

dokud budu ještě trochu dejchat

borůvkový cigarety

možná umřu na plíce

protože to ještě potrvá

ale dočkám se

Jsou mi ukradený ostatní obličeje

je mi ukradenej hustej šedej kouř

vydržím

---

Rozřezaný dásně

od slov

který se bojím říct

nahlas

aby sis nemyslel

že v tom zas plavu

že v tom furt plavu

Budu mlčet

abych nás nepřiváděla do rozpaků

o který stejně ani nestojíš

Nevím

k čemu vede

mít všechny ty myšlenky schovaný jen tak pro sebe

---

Přežraná citama

kterýma se dobrovolně krmím

Možná prasknu v tu nejnevhodnější chvíli

kdy si vzpomeneš

že ti přece jen nejsem tak úplně lhostejná

Mlčím

Pusa plná krve

všichni kolem kouří a smějou se

nepatřičnejm vtipům

který se vznášej ve vzduchu

těžkým a nepropustným

---

Co si asi myslí

ty ryby v akvárku

co koukaj na nás všechny

jak tu utápíme svý smutky svý radosti

sami sebe

Odklepat popel

utřít slzy

z toho kouře

z toho všeho

Obklopuje nás

nejistota

a naděje na dně Klášteru 11°

nám jen odebírají zbytky sil

Kam jsme to

dospěli?

V koutě daleko od baru

sami

nikdo nás nezná

nikdo si najednou nepamatuje

že jsme před pár hodinama

vůbec přišli

Jsem tu s tebou

a bolí mě představa

že zase odejdem každej svým směrem

jako by se vůbec nic nestalo

---

Jen jeden drink

na víc se nezmůžu

ztrácím formu

a chuť

Přeplněná hlukem a opilejma existencema okolo

myšlenkama zas na výletě

Chci zpátky!

Ležet

po tvým boku

odpočinout si od všeho od všech

mít aspoň ještě malou chvíli

naprostýho klidu

jen pro mě jen pro tebe

a vědět

že jsi tu jen pro mě

že jsem tu jen pro tebe

aspoň pro tentokrát

---

Už zase domů sama

cesta dlouhá tak akorát

na dvě borůvky

Ale dneska se nebojím

protože vím

že jsem v tvý hlavě

a ty bys mi nenechal ublížit

---

Rybičky vyvraždili!

Vymáchat hadru v akvárku

Kdo to kdy viděl

držíme minutu ticha

Na cestu balenej javaanse

noc tma sníh

nevím co na tom maj

víno Klášter tequilla

možná mě máš za alpáka

i když je to už stejně marný

---

Prý se ti občas stýská

(zmínils jen tak mimo řečí)

a že kdybychom se nenarodili

tak se asi nikdy nepotkáme

a že kdybychom se nepotkali

tak tu teď nesedíme

a že ve Vertigu se píšou dějiny

---

Koukám ke dveřím

kterýma prochází spoustu jinejch lidí

jen ty ne

je to už stejně marný

Ale dokud budu ještě trochu dejchat

borůvkový cigarety

dějiny se nepřestanou psát

---

Tady totiž

začíná

i končí

závrať.

Kristýna Montagová • 22

urážím, když jsem odmítána

odmítám, když mě chtějí blíž

neumím vyhazovat staré věci

a někdy se bez pocitu zranitelnosti

procházím po balkonových římsách.

s přáteli se vzájemně urážíme

a milujeme zároveň.

všechnu lásku myšlenou vážně

přiznávám

sprostými slovy o tobě,

který mě chytáš, i když jsi z celého extempore

pro mnohé vyšel nejhůř. jindy by cokoli dalšího bylo

navíc, ale: jsi můj nejlepší přítel.

.

to když už asi nerozeznáš

násilí od něhy.

všechny ty dobře známé zápasy

už skoro mrtvol. hosté minuli.

po usmažené rybě

v obžalobě lupů

.

pleťovou masku na obličeji -

silvestrovský scénář 2008.

a jako mikrofon pak

lampu v obýváku.

namísto oslav

tepláky

a o půlnoci:

0

zanevření na vše

co jí bylo svaté.

sice to nechtěla vidět

ale

jejímu dítěti také

.

ještě se navracející zášť.

křivdy.

matčin muž pátečního přirození.

sobotní obědy – jeho nepřítomnost.

další

uměle produkovaná

bolest

.

bojím se vyjít ven.

zase nějaký průser

který neplánuju -

není se čemu divit

že se taky bál -

nelze skoro nic vyčítat.

obtěžkanou lehkovážnost

na vahách důsledků

v obranách příčin

Eliška Ostružková • 21

TESCO

Jak obšírná zde skýtá se síň

o toliko výrobků,

tak proč ten splín?

Ty naivní bobku!

Nekopej si hned hrobku,

když ten tvůj je vyprodaný.

Vždyť máme síň o toliko výrobků,

nahradíš jiným přeci ten daný.

A jednak jsi teprve kroků pár za vchodovými dveřmi,

jdi jen dál a náhradu najdeš, věř mi.

– Nevěřím.

Ryba

Do vínku spadla jí němota.

Jaká to temnota!

– Vskutku?

Po noční

– Plna zármutku?!

Mlčí.

Hleď jaký to hnus!

Znova.

Odhalování na veřejnosti.

Ničí.

Leč je ho kus…

Snová

Musí však zacházet do krajností?

Slova

Necenzurováno.

snová.

A to je ráno!

Otvírá ústa.

Ale zase pustá.

Vychází slunce.

Malomocná.

Zapovězena jsou Slova mocná.

V osamělých vodách Ryba

němá jen ústy hýbá.

Próza 12 - 15 let

Johana Paulová • 13

Smět se rozloučit

Dvacet let. Dvacet dlouhých let jsem čekala. Ve vleklém sporu

jsme přišli o chalupu. Až teď, po dvaceti letech, se smím naposledy

rozloučit.

Auto projede lesem a zabrzdí na štěrku. Vystoupím. Pokusím se

jemně otevřít vrátka vyvrácená z pantů. Zůstanou mi v ruce. Opatr-

ně je opřu o sloupek a pomalými kroky pokračuji k budově. Je zchát-

ralá. Rozpadá se. Začínají mne pálit oči. Bude to pro mne těžké.

Sáhnu pod rohožku a vytáhnu klíč. Vchodové dveře zavrzají a já

vejdu dovnitř. Vystoupám pár schodů. Hala. Zhluboka se nadechnu.

Zavřu oči. Když je znovu otevřu, svítí do místnosti slunko. Vidím

sebe, jak se potají vloupávám do almary. Může mi být sotva pět.

Malou ručičkou naberu hrst cukroví a schovám ji do kapsy. Poti-

choučku zavřu dvířka, ale ne úplně. Proběhnu ven. Znovu zavřu

oči. Dlouho je neotvírám. Držím je tam. Slzy. Snažím se je udržet.

Když pak oči otevřu, koukám na almaru. Dvířka nedovřená. Vydám

se dál. Do kuchyně. Vše je vzorně srovnané. Z kredence vytáhnu

talíř. Utřu prach do svetru. Ted stačí už jen mrknutí. Vedle mne stojí

mladá slečna. Vlasy svázané mašlí. Holčička se natáhne pro další

talíř. Babička mi ho rukou od mydlinek podá. Utírám ho. Tak malá.

Výraz v mém obličejíku mluví za vše. Jsou lepší činnosti než tohle.

Jak tam tak stojím a koukám na sebe, usměji se. A pak tam zase

nejsem. Stojím tam zase sama. Vrátím talíř na své místo. Projdu do

další místnosti. Malý obývák. Sednu si do křesla a vyndám ze zásuv-

ky ve stole pexeso. Jen tam sedím a vyrovnávám kartičky na stůl.

Když pak vyložím na stůl poslední, sedím sama proti sobě. Maličká

já v pyžamu natáhnu ručičku po nejvzdálenější kartě a rukávkem

rozhodím všechny ostatní. Maxipes Fík. Pak už zase sedím v poko-

ji sama. Zírám na maxipsa na obrázku. Zatnu zuby a zvednu se.

Vydržím to. S rozehranou hrou za zády opustím místnost. Vyjdu po

schodišti. Třetí, pátý a šestý schod pod mojí vahou zavrzá. S hla-

sitým zaskřípěním otevřu dveře. Překročím práh. Pomalu dojdu ke

své posteli. Jsou tam. Na každém trámu. Asi šest fotografií. Suché

a slisované listy. Uschlé květiny. Na posteli leží zajíc. Plyšový, huňa-

tý zajíc. Dveře za mnou se otevřou. Do pokoje vběhnu já. V těsném

závěsu za mnou běží bratr. Popadnu zajíce a slavnostně vytáhnu

domek pro panenky. Sebe si nevšimnu. Zatímco si mé mladší já

rovná talířky na maličký stolek, stojím v rohu. Jen na sebe kou-

kám. Po tváři se mi skutálí kapička a za ní druhá. Ne. Už ne. Už to

nevydržím. Sesypu se a jen tam tak ležím a pláču. Malá Johanka

se otočí. Z ručičky jí vypadne hrníček. Malý, porcelánový hrníček

a ten se kutálí. A pak děvčátko zmizí. I chlapec. Jsme tam jen já,

hromádka schoulená v rohu, a hrníček. Pomalu se dokutálí až

k mým nohám. Zvednu ho. Opatrně ho postavím na noční stolek

a vrávoravě se postavím. Nic nevidím. Oči mám plné slz. Moje cha-

lupa. Moje. Bude pryč. Napořád. Nikdo nemůže pochopit, jakou tíhu

cítím ve svém srdci. Takovou, až mne táhne k zemi. Uprostřed vzly-

ků udělám poslední krok. Celé mé tělo se převáží a já ztratím pev-

nou půdu pod nohama. Padám ze schodů. Padám a doufám, že to

vše skončí. Padám. Padám.

V mžiku se probudím. Zhluboka a rychle dýchám. Moje srdce

bije jako zvon. Sedím na zadním sedadle auta, které projíždí lesem

a zabrzdí na štěrku. Vystoupím. Pokusím se jemně otevřít vrátka

vyvrácená z pantů. Zůstanou mi v ruce. Opatrně je opřu o sloupek

a pomalými kroky pokračuji k budově. Je zchátralá. Rozpadá se.

Začínají mne pálit oči. Bude to pro mne těžké.

Zuzana Dovalová • 15

Teddy, pes za všechny granule

Ahoj, jmenuji se Theodor. Určitě si teď říkáte, proč mám tak

výstřední a neobvyklé jméno. No, já jsem si ho nevybral. Mí páníčci,

Tom a Terka, bezhlavě zamilovaní milenci, ochránci přírody, milov-

níci Greenpeace, si mě vzali z útulku, když jsem byl ještě malé, fen-

kami posedlé a neukázněné štěně, jehož jedinou a největší vášní

a také životním snem - bylo označkovat co největší množství hyd-

rantů.

No, ale zpět k mému jménu. K tak komplikovanému, batolaty

nevyslovitelnému jménu jsme s mými páníčky přišli překvapivě jed-

noduše. Stačilo zkouknout tři nejnudnější a snad nejhorší filmy na

světě. Tři malé chutné veverky s ukrutně pisklavým hlasem. Ano,

přesně tak. Alvin a chipmunkové. Nemohlo by to být víc ponižující.

Ale počkat! Mohlo! Dostal jsem jméno po té nejtlustější, i když nej-

roztomilejší veverce z nich. Ale teď zpět k mému skvostnému, dob-

rodružstvím nabytému životnímu příběhu, který vám chci odvyprá-

vět pěkně od začátku.

Bylo podzimní sobotní ráno, stejně nudné a nezáživné, jako

všechny ostatní dny mého krátkého života tady v útulku U svaté

Anežky. Vůbec nevím, kdo ta ženská je, ale určitě ji moc na zábavu

neužije. V mém vězení mi dělají společnost další dvě neohrabaná

štěňata, Billy a Rex. Řekl bych, že jsou tady od narození, protože

na první pohled vážně vypadají jako svatí. A taky jsou si až děsivě

podobní. Dlouhé černé uši s náznaky bílých flíčků jim nekontrolo-

vatelně padají do očí a zakrývají tak ty obrovské modrošedé koule,

které se tak nevinně snaží probojovat ven z jejich šišatých hlaviček.

Pokaždé, když mě probouzejí z mých krásných snů, které ve mně

udržují malou jiskřičku naděje, že se z této nehostinné díry dostanu,

zhrozím se tak, že si musím kontrolovat tep, abych náhodou nedo-

stal infarkt. Ale jak říkají oni, dalo by se to samé říci i o mně. Má zla-

tavě hnědá ušiska se tyčí do výše na mé nepřirozeně kulaté hlavě,

ze které vykukují oči všech možných barev. Od žluté, přes oranžo-

vou, až po temně hnědou. Na mém protáhlém černém čumáku se

třpytí stříbrné hvězdičky. Jedna potrhlá stará fena říká, že prý to je

znamení dávných alfa vlků z Jižní Ameriky. Mé malé kulaté tělíčko,

obdařené roztomilými faldíky, pokrývá hustá srst barvy zimních slu-

nečních paprsků, které se unaveně skrývají za vrcholky chladných

temných hor. Ano, jsem učiněný zázrak. Jako vždy mě ta neohra-

baná malá stvoření budí před úsvitem, takže s velkou grácií sleduji,

jak první zlatavé proužky stydlivě vykukují zpoza kopců a pomalu,

velmi pomalu, i na můj vkus, se táhne výš a výš, až nakonec dosáh-

ne svého uctivého místa nad kopci a horami, obklopené obrovskou

armádou jeho malých huňatých oveček pasoucích se jeho čerstvým

světlem. A tak začíná moje každodenní rutina. Východ slunce, sní-

daně, posedávání na společném dvorku, obklopen svůdnými mla-

dými fenkami, oběd, nějaké to cvičení, večeře a spánek. Dnes je

ale také den návštěv a já urputně doufám, že si mě z této bohem

zapomenuté díry dnes konečně někdo odnese.

Minuty ubíhají a u mé klece se zatím zastavilo jen pár potrhlých

školaček, co škemrají mamince u sukně, a šišlaly na mě pisklavým

hlasem nějaké strašidelné lichotky, a tak se radši stahuji do ústraní.

Každou minutu se můj plamínek naděje zmenšuje, až z něj zbývá

už jen malinká jiskřička, která se pomalu ztrácí. Dokonce si už vzali

mé ošklivé spolubydlící. Copak jsem tak strašný, že mě nechce ani

stará ženská, co by se spokojila i s drátěnkou na nádobí? Když už

pomalu uvadá i ta poslední jiskřička a já se vydávám k mučivému

spánku v mém nepohodlném pelechu, zastaví se přede mnou dva

mladí lidé. Je vidět, že se mají rádi. Skoro jako já miluji hydranty.

Ta dívka, mladá a krásná, se podívá na ne tak oslnivého chlapce

a vymění si významné pohledy. „Zlato, myslím, že jsme našli vítě-

ze,“ řekne mladá žena hřejivým hlasem a já si ji okamžitě přidávám

na seznam oblíbených lidí. Moje opatrovatelka, se kterou se nemá-

me zrovna v lásce, otevře dvířka od kotce a znechuceně se na mě

ušklíbne. Nevím, proč mě nemá ráda. Nic špatného jsem jí neudě-

lal. Jen jsem ji párkrát pomočil kalhoty, jejichž barva stejně neladi-

la s jejím sepraným trikem, které mimochodem odhalovalo až moc

z jejího prostorově rozloženého těla. Taky jsem jí jednou nebo dva-

krát schoval klíče od mé klece, ale legrace přece musí být, ne?

Zatímco ten milý chlapík podepisuje nějaké papíry s mou nyní již

bývalou nenáviděnou dozorkyní, ta milá paní si mě laská v náručí

a kousek po kousku do mě vkládá svou lásku. Opravdu ji mám rád,

a jak je vidět, ona mě taky. Což mě děsí, protože já nejsem zastán-

cem milostných vztahů mezi lidmi a zvířaty.

Po neskutečně dlouhém čekání se to konečně stalo! Vzali si mě

domů a láskyplně se o mě starají. Terka, moje nová panička, spolu

s Tomem, mi přichystali ten nejkrásnější pelech, jaký jsem kdy viděl.

No, vlastně jsem viděl jen ten můj ze starých svetrů a zablešené

potrhané deky. Tohle je oproti tomu trůn Ludvíka VI. ve Versailles.

Nemohu si pomoct, a tak se do něj neohrabaně vrhám a mé blechy

si ihned oblíbí tu jemnou látku, která pokrývá ty krásně načechrané

polštářky, které se tvarují přesně tak, jak se pohnu. Jsem štěstím

bez sebe a cítím se, jako bych byl v sedmém, dokonce v osmém

nebi. „Podívej na něj, Tome! Jemu se to líbí!“ Rozradostněně si při-

vine ruce k těm velkým hrbolkům, které vystupují z její hrudi. Mys-

lím, že tomu říkají prsa.

Jak čas ubíhal a já stárnul, stárli se mnou i mí páníčci. Dnes sla-

vím své páté narozeniny a Terka s Tomem mi připravili úctyhodnou

oslavu. Opravdu si mě hýčkají. Cítím se s nimi tak dobře jako nikdy

předtím. A nemůžu uvěřit, že už jsem s nimi pět let. Za tu dobu

do naší rodiny přibyl prcek jménem Kevin. Jako Tomův dědeček

a Terčin nejoblíbenější zpěvák. Postupem času mi ten klučina tak

nějak přirostl k srdci, ale bohužel se nenarodil úplně zdravý, tak se

o něj musíme starat. Zažil jsem s ním spoustu zábavy. Hlavně když

ho Tom vyhazoval do vzduchu a Kevin jej bombardoval vyvrženým

mlékem. Ale taky hodně starostí, když měl záchvat a nemohl dýchat.

Doktoři doteď nevědí, co mu je, ale také mu nedávají velké naděje

do budoucna. I přes všechnu tu snahu tvářit se radostně a užívat si

každou sekundu s tím malým stvořením se jeho rodiče nedokážou

přestat strachovat o jeho křehký a nevinný život. A to zase dělá sta-

rosti mně. Ne že bych žárlil. Jo, trochu mě zanedbávají, ale zane-

dbávají i sebe a já se bojím toho, že až (snad se to nikdy nestane)

malému Kevinovi přestane být ta malá věcička, která se tak usilov-

ně snaží přečkat další den, Tom s Terkou se přes to nepřenesou.

Ale teď zpět k mým narozeninám! Je to přece můj den, ne? Jsem

zase o rok starší a raduji se ze své perfektní rodinky. Sedím na tom

přepychovém gauči a sleduji Terku, jak mi přináší dort z masové

směsi, obložený šunkou, slaninou a mými oblíbenými granulkami

PROPESCO. Hmmm… Olíznu si čumák a snažím se udržet nepo-

slušné sliny na uzdě. Přece nechci poslintat tu úchvatnou pohovku.

„Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, milý Ted-

dy. Hodně štěstí, zdraví!“ Když slyším, jak se malý Kev snaží zpívat

tu písničku se svými rodiči, zavyji radostí.

Všichni se náramně baví. Kevin mi pomáhá s dortem a Terka

s Tomem se na nás láskyplně culí. Znenadání se pak Kev zakucká

a nemůže dýchat. Tom mě posouvá dál a poklepává dítěti na záda.

Já mám ale takové nepříjemné tušení, že to nebude tím dortem.

I když já měl taky co dělat, abych se neudávil. Terka neváhá a ihned

volá sanitku. Během chvíle jsou tady, berou Kevina a mí páníčci se

k němu přidávají. Během nanosekundy se ocitám v tomto obrov-

ském domě sám, napospas mým myšlenkám. Bože! Jediné, na co

teď dokážu myslet, je malý a bezbranný Kevin. Nedokážu si ani

představit, co mu teď dělají. Strašně se o něj bojím. Ten malý zázrak

zaplňuje polovinu mého psího srdíčka, a ta polovina teď bolí, jako

by ji někdo opakovaně přejížděl parním válcem. A tak jen nehnutě

sedím v tom moderně zařízeném obýváku a užírám se strachem…

O čtyři mučivé hodiny později přijde domů křídově bílý Tom.

Nepřítomně se na mě zadívá, nasadí mi vodítko a vede mě vcho-

dovými dveřmi ven. Až doteď jsem si to neuvědomoval, ale můj

močový měchýř překypuje takovou nutkavou potřebou, že se bojím,

aby mi neprasknul. Vyprázdním se na nejbližší hydrant a v duchu

si poznamenám číslo: devět set devadesát sedm. Ježiši, to ale letí.

Za chvíli to bude tisíc! A najednou se mi nepříjemně sevře žaludek.

Snad se toho Kevin dožije. Nechci poslední hydrant očůrat u jeho

hrobu. Bože, to ne! Kevin! Teď je v nemocnici a Tom mě tady venčí,

zatímco by měl být u něj a podporovat jak jeho, tak svou milovanou

manželku!

Ani si neuvědomím, co dělám a už co nejrychleji upaluji k míst-

ní nemocnici. Tajně, skoro jako James Bond, se vkrádám dovnitř

a větřím Terčin nebo Kevinův pach. Jakmile zachytím jejich omam-

nou vůni, vyřítím se jako splašená srna přes celou nemocnici

a mířím přímo za svou milovanou, nejmilovanější rodinou. A už ho

tam vidím. To jeho křehké, bezvládné tělíčko, napojené na milio-

ny kabelů. Terka, zahalená slzami tiskne jeho malinkou ručičku ke

svým vlhkým rtům a do lehkých polibků vkládá všechnu lásku a sílu.

Jako by celý svět ztichl. Vše, co slyším, je jen pravidelné: „Píp…

píp…“ Je to velmi zneklidňující zvuk. I když přesně nevím, k čemu

je určený. Nenápadně vpadnu do jeho pokoje a sleduji tu malou

hromádku masa a kostí, co se rozprostírá na sterilní nemocniční

posteli. Láskyplně mu olíznu ručičku a přitom vidím, jak se mu po

tváři mihl nepatrný úsměv. Jsem rád, že ví, že jsem tady. Vkradu se

pod jeho postel a pečlivě ho hlídám. Když po necelé hodině vtrhne

do pokoje Tom, jeho tvář je ještě bělejší, než byla předtím. „Bože,

Tome! Asi bys měl začít používat makeup,“ pomyslím si. Se smr-

telně vystrašeným výrazem se zadívá Terce do očí a ona se na něj

usměje a ukáže pod postel. Tom se sehne, a když mě uvidí, výraz

v jeho tváři se nepatrně zjemní. „Teddy, tys mě ale vystrašil.“ Pohla-

dí mě po mé oslnivé srsti a přitiskne své rty na Kevinovo čelíčko.

A tak tam tak sedíme a čekáme na jakékoliv zprávy. Za celou

noc jsme nezjistili nic. Doktoři nás jen povzbuzovali, a ačkoliv nebyli

rádi, že mě tam vidí, dělali, že se nic neděje. Při ranní kontrole se ale

něco stane. Na té krabičce, co vydává ten trýznivý zvuk, se začaly

pohybovat čárky tak rychle, že by snad vyhrály závod na 100 metrů.

Nepříjemně mě zamrazí a já tuším, že to není dobrý signál. Teď už

mě doktoři neignorují, ale vyhazují, spolu s Tomem i Terkou z míst-

nosti. Přes skleněné dveře vidím, jak na Kevina přikládají nějaké

elektřinou nabité obdélníčky a Kev pod nimi nadskakuje, jako by

skákat na trampolíně. Div, že se pod tím obrovským proudem neroz-

svítí jako vánoční stromeček. Čárky poskakují jako pobláznění divo-

ši kolem rozběsněného ohně a pak už jen vidím rovnou čáru. A taky

nastává hrobové ticho. Otočím se na Terku a Toma a vidím jejich

zděšené pohledy. Je mi to jasné, Kev už neuvidí, jak si značkuji svůj

tisící hydrant. Už mi nepomůže dojíst můj narozeninový dort. A už

nepoblinká Toma tím svým zákeřným způsobem. Bolestně napůl

zakňučím a napůl zavyji, lehnu si na zem a schovám si hlavu mezi

packy. Oba moji páníčci se ke mně sehnou, v jejich tvářích je vidět

neukojitelná bolest a ztráta. Nemůžu si pomoct a snažím se je utě-

šit. Olizuji jim ruce, tváře a tím svým odhodlaným pohledem se jim

snažím vsugerovat, že to spolu zvládneme. Už zase jen my tři. Jako

za starých časů. Možná si někdy pořídí dalšího prcka. Pak možná

zapomenou na tu bolest, která je teď tak strašně užírá.

Vracíme se domů. Všude kolem nás je nepříjemné ticho. Pomalu

se připravujeme na to, až se u nás začnou scházet sousedé a utě-

šovat nás. Snažím se co nejvíc pomoct, a tak aspoň uklízím. Cpu

do svého pelechu co nejvíce věcí a jím všechno jídlo, které najdu na

zemi. Když už je můj pelech i žaludek naplněný k prasknutí, ozývá

se první zaklepání na dveře. Rychle se stahuji do ústraní, protože

vím, že mě naši sousedi moc nemusí.

Při pohřbu malého Kevina ještě naposledy olíznu, hodím do jeho

hrobu mou nejoblíbenější kost a spolu s hrobníky začnu zahrabávat

tu malou rakvičku.

Časem se to zlepšuje. Terka s Tomem konečně začali chodit ven,

a taky už slyším, že se snaží o nového Kevina. Zase se do našich

životů pomalu vkrádá radost a odkopne tu bolest a smutek stra-

nou. Sice jen na krátký čas, ale aspoň něco. Na malého, statečného

Keva stále s úctou vzpomínáme a snažíme se pomáhat nemocným

0

dětem. Jen aby jeho kuráž a odhodlání nepřišly vniveč. Vážně jsem

toho prcka měl rád, a taky v mém srdci navždy zůstane. Přesně

uprostřed. A až se jednou odeberu do hydrantového nebe, on se

ke mně přidá a to prázdné místečko v mém srdíčku se opět zaplní

jeho láskou.

Možná to není přesně to, co jste čekali, ale já se odvážím říct, že

můj životní příběh plný lásky, dobrodružství, strachu, bolesti a hlavně

hydrantů je přesně takový, jaký by měl být. Dnes slavím své desáté

narozeniny a s dortem mi pomáhá nejnovější přírůstek do rodiny,

Nikky. Je to andílek a má v sobě kousek svého bratra. Zaplnila i

tu druhou půlku mého psího srdce a za to jsem ji nesmírně vděč-

ný. Nakonec to vše dobře dopadlo a já si pokojně užívám pohodlí

a pohodu klidně v důchodu doma na rodinném gauči, zatímco Terka

s Tomem a s Nikky mě láskyplně obskakují. No, vidíte. Mám i svoje

osobní sluhy. A přesně tak to má být…

Natálie Moučková • 14

Hlídači

Budoucnost. Svět se zase tolik nezměnil, neovládají jej roboti ani

mimozemšťané. V Evropě existuje pouze jeden malý stát, v jehož

čele stojí tři prezidenti. Každý má na starost jinou oblast politiky. Lidé

mají svobodu slova i volby, žijí však v jednotvárných městech, která

jsou oddělena zdmi. Málokdo má šanci se do jiných měst podívat,

málokdo má šanci cestovat. Chudí pracují v továrnách či státních

zřízeních. Nemají téměř žádné možnosti, jak ovlivňovat svět. Život-

ní komfort je však velmi vysoký, míra nezaměstnanosti a nevzdě-

lanosti nulová a zdravotnictví téměř dokonalé. Jediná možnost jak

se podívat za zdi a zpestřit si svůj život je stát se HLÍDAČEM. Tato

práce je však velmi nebezpečná, fyzicky i psychicky náročná. Hlí-

dači jsou vojáky i policisty zároveň, stále jsou vystaveni nebezpečí

smrti. Právě o nich je následující příběh.

Vystupuji z auta stejně jako každé ráno. Vydávám se po betono-

vém chodníčku až k naší základně. Kristýna už na mě určitě čeká,

ona na rozdíl ode mne chodí vždy včas. Dorazím k brance, vytáhnu

z kapsy svazek klíčů. Mám jich opravdu hodně, ale není čas na to

je třídit. Po chvilce najdu červeně označený klíč, odemknu. Neza-

mykám. Určitě jsem poslední, a tak to není třeba, za chvíli se tudy

budeme všichni vracet zpět. Dojdu do šaten. Na lavičce sedí Kris-

týna a pije kávu.

„Ahoj!“ zdravím ji.

„Ahoj, Jean,“ víc slov z ní po ránu nedostanu.

Dojdu až ke své skříňce a oblékám si uniformu, zelené maská-

čové kalhoty, černé triko, maskáčovou bundu a kanady. Šněrování

bot mi dnes trvá neobvykle dlouho. Nespěchám, už tak mám zpo-

ždění. Slyším, jak Kristýna nervózně poklepává na hodinky.

„Už běžím!“ křiknu na ni.

„Zase budeme na nástupu pozdě,“ ohradí se.

„Nechápu, proč nás tolik kontrolují,“ říkám a rovnám si nohavi-

ci přes botu, dávám si záležet. Náš výcvik je stejný jako armádní,

nemůžeme si dovolit chyby. Naším úkolem je chránit civilisty před

možnými vetřelci.

Město, kde žijeme, je rozděleno na několik částí. V první části,

obydlené nižší a střední vrstvou, se nacházejí jen malé nezajímavé

domky. Lidé s vyšším postavením bydlí na kopci nad touto malou

osadou. Jejich domy jsou mnohem honosnější a rozmanitější. Další

zónu tvoří obchody a zábavní centra. Zbývají školy a továrny, jejichž

komplexy jsou obehnány plotem s ostnatým drátem, který brání prů-

niku vetřelců. Také jsme tu my hlídači.

Jako každý den pospíchám na nástup. Stoupnu si do řady vedle

Kristýny a ještě se upravuji. „Pozor!“ křičí na nás velitel a rozdává

rozkazy. „A1 si vezme sever, A2 západ, A3 parkoviště, B1 jih a B2

východní bránu. Rozchod! A dávejte si pozor!“

Z přepravky si beru zbraň.

„Tak dneska budeme hlídat školáky,“ pronese můj kolega a dobrý

kamarád Jack. Je vysoký, má světlé vlasy, zelenomodré oči a na

rozdíl od Kristýny je velmi upovídaný i po ránu.

„No jo, to je fuk!“ odseknu.

„Ale, copak? Před dvěma lety jsi byla z téhle práce nadšená,“

řekne a šťouchne mě do ramene.

„Protože jsem si myslela, že se odsud dostanu ven!“

„Všude je to stejný,“ chlácholí mě.

„Chci pryč, toužím vidět lesy. Ty jsi tam byl?“

„Ano. Než jsem je skutečně viděl, nevěřil jsem, že existují,” prone-

se a zní to skoro poeticky. Přitom se zadívá do dálky a usmívá se.

„Stejně jako ti naši tři nezávislí prezidenti,“ dodávám a začnu se

smát.

„Přesně!“

„Tak pohněte, vy dva!“ křikne na nás Kristýna. Jack mě chytne

kolem ramen. Přidáme do kroku. Když konečně dorazíme ke ško-

le, čeká nás rozdělení úkolů. Erik, náš velitel, hlásí: „Takže, Jean,

ty půjdeš se mnou hlídat školu. Kristýno, Jacku, vás chci u zdi.

Zbytek se bude pohybovat v meziprostoru. Ve dvanáct pauza na

oběd.“

Z Erikových slov mě nejvíc potěší pauza na oběd. Hlídání školy

je totiž jedna z nejnudnějších věcí. Po obědě se my čtyři sejdeme

u brány na střeše přijímací budovy, i když je to proti pravidlům.

„Tak pohyb!“ zařve mi Erik do ucha.

„Eriku, neřvi tady. Vyděsíš děti!“ zakřičím ještě hlasitěji a oženu

se po něm pravou rukou. Chvíli na sebe pokřikujeme různé hlou-

posti a pak se zasmějeme.

Celou dobu jen tak stojím před školou a hlídám. Diskutující žáky

skoro nevnímám. Po dvou hodinách se s Erikem vystřídáme. Jdu

na jeho místo a hlídám zadní část školy. Tady je alespoň někdy

zábava, když se některý z žáků snaží utéct zadním vchodem. Také

jsem to dělávala a párkrát mi to prošlo, ale jen ve dnech, kdy hlídal

Jack. Byl to můj poslední rok školy a Jackův první rok hlídky, když

jsme se seznámili. Pokaždé, jakmile jsem proklouzla ven, šla jsem

za ním a on mě brával na střechu. Debatovali jsme o světě venku

a toužebně se dívali k obzoru.

Dopolední směna utekla celkem rychle, sešli jsme se na stře-

še. Z dálky jsem zahlédla Kristýnu spolu s Jackem. Když už byli

jen kousek ode mne, rozběhla jsem se a skočila Jackovi na záda.

„Aááá, ty blázne!“ vykřikl a chytl mě, abych nespadla. Nesl mě až

ke stromu vedle přijímací budovy, tam mě postavil na zem. Vylezli

jsme do koruny stromu a z ní seskočili na střechu. Kristýna opatrně

položila batoh s jídlem, vytáhla z něj čtyři plastové krabičky, ve kte-

rých byly těstoviny s masem. Rozdala nám lžíce. Já zatím došla na

okraj střechy a zhluboka se nadechla.

„Je tak malá, že by se vešla do domku pro panenky,“ pronesl

Jack tak, abych ho dobře slyšela. „Malá? To možná je, ale má lepší

mušku než kterýkoliv jiný hlídač,“ odvětil Erik.

„Stejně si moc nezastřílím,“ odpovím a vrátím se zpátky k nim.

„Pojďte jíst,“ houkne Kristýna.

Všichni si sedneme do kruhu a začneme jíst Kristýniny výborné

těstoviny.

Do ticha se ozve Erik: „Máme vodu?“

„Něco mnohem lepšího,“ odpoví Jack vítězoslavně, „pivo!“

„To bychom neměli, jsme ve službě,“ ohradí se Erik.

„Stejně jako bychom neměli být tady,“ řeknu a vztahuji ruku

k láhvi piva.

Jack s rukou ucukne a zasměje se. „Kazíme tě,“ dodá, zatímco

mi lahev podává.

„Ani ne,“ odseknu a pořádně se napiju. Pošlu láhev Erikovi, ten ji

dá Kristýně. Po obědě si všichni sedneme na okraj střechy, sleduje-

me pohyb na silnicích a lomy v dálce.

Najednou v dálce něco zahlédnu. „Vidíte to také?“

Erik s Kristýnou se podívají nejdřív na sebe, pak na mě. „Jelen?!“

řeknou naráz s nadšením.

„Ti už dávno vyhynuli,“ mávne rukou Jack.

„Nekaž nám radost,“ okřikne ho Erik.

„Ne, vážně, co to je?“ řeknu a ukážu směrem ke zvířeti.

„No, jen doufejme, že sem nepřijde a nesežere nás,“ zasměje se

Jack. „Klid, zeptáme se pak velitele. Třeba o tom něco ví, dobře?

Teď se musíme vrátit na hlídku.“

Jakmile nám skončila směna, sešli jsme se u velitelské budovy.

„Veliteli,“ promluvil Erik monotónně, „asi kilometr od zdi byl spat-

řen zvláštní tvor,“

„Proč jste mi o tom nedal zprávu? Od čeho máme vysílačky?

Vše, co je neobvyklé, máte hlásit!“ reaguje velitel zprvu bez většího

zájmu a upravuje si uniformu.

„Nezdálo se mi to závažné, chtěl jsem s vámi mluvit osobně.“

Velitel rázem zvážní: „Zpozorujete-li cokoliv neobvyklého, oka-

mžitě podejte hlášení. Nemůžeme si dovolit chyby, závisí na nás

bezpečnost všech obyvatel města!“

Všichni přikývneme. Kristýna se vydá k autu jako první, pořád

někam pospíchá.

„Hej, Kristy! Ahoj zítra!“ křičím na ni.

„Ahoj!“

„Máš tu auto?“ zeptá se mě Jack.

„Jo, vždyť víš, jezdím každý den. To jediné mi zbylo po tátovi,“

říkám a vytahuju klíče z kapsy. „Mám tě vzít domů? “

Zase je tu ráno. Dnes musím oběd donést já. Včera jsem při-

pravila palačinky s masem a zeleninou. Kristýně se ve vaření ale

nikdy nevyrovnám. Vyndám jídlo z lednice a skládám ho do batohu.

Dnes máme směnu až od deseti, kvůli tréninku nováčků. Sedám si

na gauč a pouštím televizi. Žiju sama, ale často u mě přespávají

přátelé. Ještě před pěti lety tu se mnou bydlel můj otec. Zastřelili

ho, když se odsud snažil utéct. Šílel, nenáviděl to tu. Matku jsem

v životě neviděla, utekla hned poté, co jsem se narodila. Závidím jí,

je teď někde venku a snad vede lepší život než tady. Nebo je mrtvá?

Nerada na ni myslím.

Zvoní zvonek. Vypínám televizi a jdu ke dveřím.

„Překvápko!“ zakřičí Kristýna, Erik a Jack společně.

„Ahoj, lidi! Co tu děláte takhle po ránu?“ řeknu rozpačitě.

„Kristy měla super nápad, že půjdeme společně do práce,“ říká

Erik ironicky a naznačuje, že má Kristýna o kolečko navíc.

„Ale no tak. Vždyť je takové krásné ráno,“ napomíná ho Kristýna,

„obleč si něco víc společenského. Ne že by tvoje pyžamo nebylo

pěkné, ale venku jsou lidé, kterým by se to líbit nemuselo,“ zašklebí

se z legrace Jack.

Obléknu si džíny a košili, beru batoh s jídlem. Kristýna objímá

Erika a Jack se snaží zaměstnat skládáním své rozebrané vysílač-

ky. „Stalo se něco?“ ptám se, protože Erik vypadá smutně a naštva-

ně. Pouští Kristýnu a odpovídá mi: „Moji sestru v továrně na textil

trefil proud. Leží v nemocnici v bezvědomí.“

Nevím, co říct, a tak ho jen pohladím po zádech. Erikovu sestru

trochu znám.

„Neměj strach, to zvládne. Máme tu výborné doktory. Uvidíš, zít-

ra na tom bude mnohem lépe,“ uklidňuje ho Jack, který vždy ví, co

v takových chvílích říct.

„A kdy ses to dozvěděl?“ ptám se.

„Teď mi volali. Nechápu, jak mohla být tak neopatrná. Zajímá mě,

co se jí přesně stalo,“ říká a udeří pěstí do zdi. Je bezradný.

Kristýna ho chytá kolem ramen a snaží se ho uklidnit: „Po práci

za ní zajdeme, teď musíme jít.“ Všichni jdeme k mému autu. Sedám

dovnitř, strkám klíčky do zapalování a pouštím naše oblíbené pís-

ničky. Doufám, že Erika rozptýlí. Jedeme do práce.

Parkoviště je prázdné. Rozhlížím se kolem, něco není v pořád-

ku. V plotě před základnou zeje obrovská díra, trávník a cesta jsou

rozryté.

„A sakra!“ zakleju a jdu směrem k díře v plotě.

„Co se stalo?“ ptá se Jack a jde za mnou. Kristýna s Erikem jen

stojí a rozhlíží se po okolí. Dveře základny chybí a zeď kolem je

poškrábaná a rozbitá. Zaslechnu křik. Kristýna a Erik běží směrem

k nám. Chci se podívat do základny, ale svazuje mě strach. Pomalu

jdu ke dveřím. Chci vejít, ale Jack mě odstrčí: „Jdu první, kryj mi

záda!“

Když vejdeme dovnitř, uvidíme velitele ležet na zemi. Je zakr-

vácený a má potrhané oblečení, ale je při vědomí. To on křičel, ale

znělo to spíš jako nějaké zvíře. Sedám si vedle něj a snažím se jej

utišit.

„Přines vodu a ručník!“ zakřičím na Jacka, který nade mnou

zaraženě stojí.

„Panebože, co se stalo?“ vběhne na základnu Kristýna.

„Netuším!“ odseknu.

Klekne si vedle mě a začne velitele ošetřovat. „Musíme zavolat

záchranku, je ve velmi vážném stavu,“ křikne na Jacka.

Velitel nesouhlasí: „V žádném případě. Civilisté se o tom nesmí

dozvědět.“

Kristýna jen přikývne a dál pokračuje v čištění ran. „Potřebujeme

obvazy,“ říká a je v naprostém klidu.

Okamžitě se zvedám, v lékárničce jich bude dost. Vracím se ke

Kristýně a teprve teď si všímám, že skříňky a lavičky jsou popadané

a zdevastované. Zřejmě se tu odehrál zápas, ale nemyslím si, že

velitel zvítězil.

Jack se snaží vrátit nábytek na své místo. „Eriku, pojď mi raději

pomoct!” zavolá a Erik, který dosud postával venku, vběhne dovnitř.

Společně vrátí nábytek na místo a pomohou veliteli posadit se na

lavičku.

„Co se tu stalo?“ ptám se.

„Šel jsem ráno do práce. Dnes, jak víte, zaučujeme nováčky. Měli

jsme se sejít u brány, abych jim ukázal nejdůležitější místo, které má

být nejvíce střeženo. A hlídka nikde. Dost mě to naštvalo. Podíval

jsem se za zeď a našel je tam. Mrtvé. Všichni byli mrtví. Nechápal

jsem. Ale pak přiběhlo, to obrovské mechanické zvíře a napadlo mě.

Zahnalo mě až sem. Netuším, kde je teď,“ přerývavě, ale v klidu,

jakoby se nic strašného nestalo, vysvětloval velitel.

„To nám říkáte s takovým klidem? Co když to napadne civilisty?“

zaječela Kristýna.

„Toho bych se nebál, do centra se neodváží. Ten mutant vypadal

skoro jako člověk a byl velmi inteligentní,“ doplnil velitel.

„Půjdeme hlídat zeď. Jestli se vrátí, zaženeme ho,“ rozhoduje

Jack a rozdává nám zbraně.

„Tak jdeme,“ řekne rozhodně Jack a vydá se směrem ke zdi.

„Konečně se něco děje,“ zavtipkuji.

„Aby tě to nestálo život, princezno!“ zmrazí mě Jack.

Už jsme u zdi, šplháme po žebříku. Začínám mít strach. Je to

poprvé, co se bojím. Bojím se o vlastní život. Když stojíme na zdi,

Erik začne vše organizovat: „Jean, Jacku, vy zůstanete u brány.

Kristy, ty půjdeš víc na západ a já na východ. Také svolám zbytek

lidí, ať nastoupí na hlídku. Sami to nezvládneme. Vše jasné?“

„Jasné!“ odpovíme jednohlasně a rozejdeme se na svá místa.

Už je to hodina a nic se neděje. Stojím s nabitou zbraní na okraji

zdi a dívám se do dálky. Nikde nic. Najednou zaslechnu šum vysí-

lačky. Slyším volání o pomoc: „Tady Kristýna. Zahlédla jsem mutan-

ta. Blíží se k nám.“

Vezmu zbraň a běžím směrem na západ. Slyším za sebou běžet

Jacka, má dost těžkopádný krok. Jsem blízko Kristýny. Vidím ho. Je

obrovský. Části jeho těla pokrývají bílé pancíře. Vypadá jako robot,

ale tvář má živou, až na ty jasně zelené oči. Nic podobného jsem

nikdy neviděla. Netuším, jak ho zneškodnit. Mám neskutečný strach.

Za chvíli k nám třem přiběhne i Erik spolu s dalšími pěti lidmi.

„Co budeme dělat?” ptám se rozechvělým hlasem. Erik z ramene

sundá batoh, rozepne ho a vytáhne granáty. Nikdy jsem je nepoužila,

ale zacházet s nimi umím.

„K ničemu lepšímu nemáme přístup. Ani nevím, kde sklad s účin-

nějšími zbraněmi je,“ říká jeden z mužů za Erikem.

„To nám také nikdy neřekli,“ dodávám.

„Nikdo neví, jestli vůbec nějaké lepší zbraně máme,“ prohodí

Jack.

„Takže uděláme desetimetrové rozestupy a až se přiblíží, bude-

me pálit,“ rozhodne Erik.

Souhlasně přikývneme a rozběhneme se na určená místa. Mutant

mě už tolik neděsí, mám u sebe svou zbraň. Stojím na svém místě a

pozoruji, jak se přibližuje. Je skoro u brány. Je to možné? Tak rychlý

být nemohl. Musí být dva! Když uslyším z vysílačky Erikův hlas, můj

úsudek se potvrdí: „Jsou dva. Palte!“

Odjišťuji granát a okamžitě házím, téměř ve stejný okamžik

z jiných míst vyletí dalších devět. Dopadají a vybuchují, zaplavuje

mě vlna adrenalinu. „Teď!“ Nyní házíme směrem k druhému mutan-

tovi, který už je také velmi blízko. Granáty nejsou účinné. „Teď!“

Házíme znovu a znovu.

„Tohle nefunguje,“ křičím do vysílačky. Běžím na střechu přijíma-

cí budovy a pokusím se ho střelit do hlavy.

Utíkám po zdi, zpomaluje mě tíha granátů, které mám po kapsách.

Musím přelézt strom, abych se dostala na střechu. Dobíhám až na

její okraj. Vidím mutanta přímo pod sebou. „Teď!“ ozve se z vysílačky,

ale nijak mě to nerozptyluje. Soustřeďuji se jen na mutanta a na to,

jak ho zabít. Lehám si na okraj střechy, beru zbraň a mířím přímo

na jeho hlavu. Kulka zasahuje jeho pravé oko, které začíná jiskřit.

Zasáhnu i levé oko. Nebezpečný vetřelec se zhroutí k zemi. Cítím

sladkou chuť vítězství. Překulím se na záda a snažím se zklidnit. Na

chvíli zapomínám, co se děje kolem. Najednou mě vyruší křik. Během

dvou vteřin stojím na nohou. Netuším, co se stalo, domnívám se jen,

že druhý mutant ještě žije. Kolem vybuchují granáty. Znovu se ozve

křik, běžím zpět na zeď a vidím Erika. Přišel o ruku, zdá se, že ztratil

spoustu krve. Vydávám se k němu, musím mu pomoci, jinak umře. To

nemůžu dopustit. Nechci znovu přijít o blízkého člověka.

Když doběhnu k Erikovi, trhám kus trika a zaškrcuji ránu, aby

nevykrvácel.

„To bude dobrý,“ uklidňuji ho, „musíme tě dostat do nemocni-

ce.“ Pohled na krev mi nevadí. Sedíme na zdi a najednou ucítíme

záchvěv. Opět mě přepadá strach. Erik už nemůže dávat rozkazy,

proto přebírám velení. „Eriku, slezeme se zdi, ty se někde schováš

a já půjdu ostatním na pomoc,“ vysvětluji.

„Dobře, jdeme, je třeba si pospíšit!“ kývne a trochu neohrabaně

se zvedne.

Utíkáme k žebříku. Lezu dolů první. Při sestupu cítím další nára-

zy. Čekám, až bezpečně sleze i Erik, a mířím k bráně. Cestou dávám

rozkazy: „Jacku, Kristýno, Tyro, přesuňte se dolů k bráně! Ostatní

zůstaňte nahoře. Na můj povel všichni palte.“

U brány není možné se dobře skrýt, stojí tu jen dva stromy. Scho-

vávám se za jeden z nich. Nabíjím zbraň.

„Za chvíli sem prorazí,“ křičí na mě Jack zpoza druhého stromu.

„Musíme zasáhnout oči. Je to asi jediný způsob, jak zničit jeho

ovládací systém,“ odvětím.

„Rozkaz, veliteli!“ řekne Jack.

„Teď není vhodná doba na vtipy, Jacku,“ zašklebím se a zamí-

řím.

Kovová vrata jsou téměř proražená. Ještě pár nárazů a povolí. Brá-

na se rozletí a hrozivý mutant stojí přímo přede mnou. Nesmím udělat

chybu. Střílím, ale kulka těsně míjí oko. Odráží se od čela. Kruci!

„Granáty! Palte! Teď!“ křičím do vysílačky a vzápětí se krčím za

stromem. Když všechny granáty vybuchnou, zvedám se a znovu

se snažím zasáhnout mutantovy oči, ale je to zbytečné. Jack byl

pohotovější. Nepřítel padá k zemi. Čekám, až rozvířený prach used-

ne, a jakmile se tak stane, zahlédnu někoho ležet na zemi. Běžím

tam, i když je to nebezpečné. Poznávám Tyru. Je mrtvá. Trefila ji

odražená kulka, která vyšla z mé zbraně.

„Tyro! Tyro! Ne!“ křičím a cloumám mrtvým tělem. Do očí se mi

vhrnou slzy. Cítím, jak mě někdo objímá, pak ztratím vědomí.

Probouzím se v nemocnici. Na posteli vedle leží Erik. Spí.

„Dobré ráno,“ ozve se ode dveří Jack.

„Ahoj,“ odpovím a snažím se posadit, „spala jsem dlouho?“

„Skoro dvanáct hodin, ale měla jsi na to nárok. Stalo se toho

hodně,“ říká a sedá si na kraj mé postele.

„Byl jsi tu celou dobu? A co ostatní?“ pokračuji v otázkách, kte-

rých mám plnou hlavu.

„Ano, ale nebyl jsem celou dobu vzhůru. Také jsem se trochu

prospal. Erik má po operaci a Kristýna šla pro něco k jídlu. Až na pár

šrámů jsou všichni v pořádku, Jean,“ říká a já si teprve teď všímám,

jak odřené a zjizvené má ruce.

„Zabila jsem ji, že?“ říkám tiše.

„Mysli raději na to, kolik životů jsi zachránila,“ pohladí mě po ruce.

Snažím se uklidnit, ale místo toho se rozbrečím.

„No tak, Jean, nebreč. To bude dobrý,“ objímá mě. „To bude dob-

rý,“ opakuje něžně.

Tak moc se mi chce plakat. Všechno špatné se vrací v myšlen-

kách, mám pocit, že to nezvládnu. Jack mě pouští ze svého objetí

a já si otírám slzy. Ve dveřích se objeví Kristýna s náručí plnou jídla,

za ní na vozíku velitel a několik dalších hlídačů.

„Dobré ráno, spáči!“ pronese Kristýna a sedne si na křeslo vedle

mé postele.

„Dámy a pánové, vzhledem k situaci jsem svolal poradu zde

v nemocnici,“ začne velitel a zasměje se, „zvládli jste to. Dokázali

jste ubránit město. Chci vám poděkovat, že jste nevzali do zaje-

čích.“ Opět se zasměje a já také, i když mi moc do smíchu není.

„Mezi civilisty pronikly zprávy o útoku, pracovní zóny byly evaku-

ovány a dočasně uzavřeny. Musí se opravit. Vy máte dva dny volna

na zotavenou. Prozatím budou na hlídce nováčci. Tak na shledanou

v pondělí,“ dodá při odchodu. „Na shledanou, veliteli,“ odpovíme

téměř jednohlasně. „Půjdeme domů?“ ptá se Jack.

„Ale budeš mě muset odvézt a pak se mnou zůstat, nezvládnu

být sama,“ odpovím.

„Dobře, tak honem, jdeme,“ souhlasí. Domů jedeme mým autem.

Celé dva dny neděláme téměř nic, jen spíme a nabíráme síly. Jack

dává pozor, abych jedla, a já se snažím myslet na hezké věci. V pon-

dělí nás vyzvedává Kristýna a jdeme společně na další směnu.

Je nástup, stojíme v pozoru, vše se zdá být jako dřív, ale Tyra

už mezi námi není. Moc mi chybí. Když nám velitel rozdává vyzna-

menání za statečnost, myslím na to, jestli je po všem, nebo to byl

teprve začátek. Doufám, že neumřu moc brzy. Chci se podívat

za zdi, chci vidět svět tam venku. Jsem ráda, že jsou mí přátelé

naživu, protože oni drží při životě mě. Vím, že bez téhle práce

bych to už nebyla já. Je opravdu náročná a možná mě bude stát

život, ale stojí za to!

0

Tereza Ramajzlová • 13

Drak Agrimónius

Agrimónius pocházel ze slavného prastarého dračího rodu,

a ještě dokonce si Agrimóniův tatínek na tom převelice zakládal.

Trávil čas chrlením ohně a pojídáním princezen, na jejichž včasném

zaslání lpěl, inu jako drak. To však nebylo nic pro našeho Agrimónia.

Ne snad, že by mu princezny nechutnaly, o to by nebylo, zato mu

vadilo, že s princeznou čas od času přijel také princ, s nímž bylo

nutno uspořádat zápas a Agromónius se strašně nerad pral. Navíc

poslední dobou stále častěji vítězili princové, jejichž nafoukanost

byla potom k nevydržení.

A tak jednoho krásného dne se milý Agrimónius zvedl od nedoje-

deného oběda, opustil rodnou sluj a šel si hledat byt a stravu jinam,

někam, kde není třeba před každým jídlem pořádat pěstní souboj

a ještě riskovat, že se vám bude během zápasu oběd pošklebovat

a nakonec vám ještě uteče. Po dlouhém putování, kdy se Agrimóni-

us živil, jak se dalo - jeden čas dokonce dělal na pouti lochnesku

- našel konečně to, co hledal. Suchou, prostornou a teplou jeskyni

uprostřed tak hlubokého lesa, že dokonce ani listonoš tam nikdy

nezabloudil a jiného človíčka bys tam nepotkal, jak je rok dlouhý.

Tam se Agrimónius zařídil, koupil si postel, křeslo a vlastnoručně si

v rohu jeskyně postavil nádherný krb, ve kterém ovšem netopil, pro-

tože, jak zjistil, když v krbu poprvé zapálil oheň, zapomněl postavit

komín. Nakonec to vyřešil tak, že si plamínky v krbu nakreslil, při-

čemž praskání mu obstarávala ochočená veverka, když si louskala

své oříšky. Nemusel tak alespoň chodit do lesa na dřevo, což Agri-

móniovi docela vyhovovalo, protože popravdě řečeno, byl Agrimóni-

us dost pohodlný, ba dokonce by se dalo říct, že líný.

Vedle krbu visely hodiny. Tak si Agrimónius žil pěkně klidně a spo-

kojeně ve své sluji, živil se konzervami a hráškem, který si pěstoval

na zahrádce před jeskyní, a na princezny, prince, města potažená

černým suknem a ostatní trampoty dračího života pomalu, ale jistě

zapomínal. A nebyl žádný důvod domnívat se, že tenhle pohodlný

život nevydrží Agrimóniovi až do smrti.

Kdyby se nezačalo v jeho jeskyni dít něco podivného. Začalo to

s hrnkem, co si do něj Agrimónius každé ráno vařil lipový čaj, protože

ho trochu trápil kašel, a který vždycky stával na poličce nad krbem.

Ale jednoho dne tam nestál. Napřed si Agrimónius myslel, že dal třeba

hrnek někam jinam, ale ať si lámal své tři hlavy, jak chtěl, ať si je lámal

postupně, nebo všechny tři najednou, ne a ne si vzpomenout, že by

včera hrnek pokládal jinam než na poličku nad krbem, kam také patřil.

Kdyby byla v jeskyni jeho kamarádka veverka, byl by to nejspíš svedl

na ni, ale veverka už byla tři dni pryč, protože si šla obstarat novou

zásobu oblíbených lískových oříšků v čokoládě. A tak stál Agrimónius

před učiněnou záhadou. Prošmejdil celou jeskyni, a přehrabal dokonce

i záhonek s hrachem, ale po hrnku jako by se země slehla.

A to byl teprve začátek. Věci v jeskyni jako by náhle oživly, to, co

večer Agrimónius položil sem, bylo ráno tamhle a každou chvíli se

něco ztratilo úplně. Jedním slovem, záhada. A pak začalo v jeskyni

strašit. Nejdřív se začalo v noci ozývat všelijaké klepání a ťuká-

ní a občas se rozlehla jeskyní taková rána, že chudák Agrimónius

si natloukl o strop všechny tři hlavy, jak vždycky vyletěl z postele,

a navíc měl z toho věčného lekání za chvíli nervy nadranc. Přes den

se jen stěží ploužil po jeskyni s mokrým hadrem, který si neustále

přendaval z jednoho bolavého čela na druhé. Nemůžeme se proto

divit, že když se poprvé rozlehl jeskyní dutý, hrozivě znějící hlas,

měl z toho Agrimónius málem smrt.

„Bídný červe!“ oslovil ten neznámý Agrimónia. „Jak ses mohl opo-

vážit usadit se v mé jeskyni?“ hřímal hlas, který se odrážel od stěn a

útočil tak ze všech stran na Agrimónia, který hned při prvním slově

zařval hrůzou a vjel rovnou do peřin. „Tak odpověz!“ dorážel hlas

neúprosně na Agrimónia. Tomu však tak cvakaly zuby děsem, že ze

sebe nedokázal vypravit ani slovíčko a navíc si samým rozčilením

odfrkl trochu pravého dračího ohně, takže si propálil postel i s matrací

a s bolestivým heknutím se propadl na zem. „Jau!“ zařval ten nezná-

mý hlas, teď náhle podivně ztlumený, jako když někdo mluví za

zavřenými dveřmi. „Co dělá tady ten hrnec?“ podivil se Agrimónius,

když se pracně zvedl a zjistil, že spadl na velký černý hrnec, který

se mu právě ten den záhadně ztratil z kredence, avšak neměl čas

nad tím dále hloubat, neboť hrnec se zničehonic pohnul a současně

se ozval ten podivný přidušený hlas: „Hned mě pusť! Slyšíš? Oka-

mžitě mě pusť!“ Agrimónius vyvalil na hrnec všech svých šest očí

a překvapeně pronesl: „Ten hrnec mluví.“

„Žádnej hrnec!“ řekl hrnec, „já jsem slavnej skřítek Garimena a ty

mě hned koukej pustit!“

„A ty seš pod tím hrncem?“ zajímal se Agrimónius a opatrně do

hrnce šťouchnul prstem. „Samozřejmě! Ty hlupáku, kde jinde si

myslíš, že bych asi měl být?“ rozčiloval se uvězněný skřítek a na

důkaz svých slov zlostně zabušil na stěnu hrnce. „A co vůbec v tom

hrnci děláš?“ ptal se dál drak. „Co je ti po tom,“ odsekl zlostně skří-

tek. „Radši mě koukej hezky rychle pustit!“

„A to teda ne!“ rozhodl se Agrimónius, kterého mezitím strach úplně

přešel a kterému se skřítkovo panovačné nařizování rychle přestalo

zamlouvat. Vysunul opatrně hrnec i se skřítkem zpod postele, což se

samozřejmě skřítkovi pranic nelíbilo a dával to najevo peprným nadá-

váním. Poté Agrimónius zatížil hrnec závažím, usadil se do křesla

a zamyšleně se zahleděl na hrnec, zpod kterého se dál linula smršť

skřítkových výhrůžek. Agrimónius byl moudrý drak, a tak seděl a čekal.

Čekal a proud skřítkových nadávek postupně slábl a slábl, křik se tišil

a z hlasu se pomalu, pomaloučku vytrácela počáteční nadutost.

„Tak už mě přeci pusť,“ zaprosil nakonec hrnec.

„To ty jsi mi tu bral hrnky, lžíce, talíře a vůbec dělal zmatek, co?“

zeptal se Agrimónius.

„Hm, já,“ přiznal se zkroušeně skřítek.

„A ten strašidelný hlas, to jsi byl taky ty, co?“

„No jo, já. Já jsem mluvil do tohodle hrnce, aby se to pořádně

rozléhalo, ale tys na mě spadnul a ten hrnec jsi na mě přiklopil.“

„Ale proč,“ zajímal se Agrimónius, „proč jsi to vůbec všechno

dělal?“

„To máš tak,“ vysvětloval uvězněný skřítek, „já jsem skřítek Gari-

mena a je mou povinností hledat po skalách zlato. A že já zlato vždyc-

ky najdu, i když je ve skále ukryto sebelíp. A tady, zrovinka pod tvou

postelí, jsem našel tu nejbohatší zlatou žílu, jakou jsme my skřítko-

vé kdy objevili. A já chtěl to zlato vykopat a k tomu jsem tě vůbec,

ale opravdu vůbec nemohl potřebovat. Víš, my totiž. .“ skřítek se na

chvilku odmlčel, ale pak zkroušeně přiznal: „My skřítkové jsme totiž

hrozně lakomí. Tak a teď víš všecko, tak mě prosím tě pusť.“

A Agrimónius, protože to byl vlastně drak dobrák, odklopil hrnec

a skřítka pustil. Ten mu potom za odměnu ukázal tu svoji zlatou žílu,

a protože to nebyl skřítek až zas tak lakomý, dohodl se s Agrimóni-

em, že si zlato rozdělí napůl. A tak od té doby tam žijí spolu, a když

občas potřebují něco koupit, vezmou krumpáč, vlezou pod postel

a za chvíli mají zlata, kolik si jen přejí.

Od jisté doby ale kope zlato jen skřítek Garimena, protože Agri-

mónius díky své lenosti tak ztloustl, že se už pod postel nevejde

a pořád jenom sedí v křesle a kouká se buď do krbu, ke kterému

si nechal přistavět komín, nebo na televizi, kterou si za své zlato

koupili...

Jiří Ryjáček • 13

Prase Kulička a Dvounohý sluha

Ráno jsem se vzbudil už v devět hodin, protože jsem měl

obrovský hlad. Tak veliký, že jsem musel vylézt ze svého křesla

a zahalekat na svého dvounohého sluhu: „Nakrm mě, ty líný otroku,

od čeho jsi!?“ Dvounohý sluha ale nic, tak jsem mu pohrozil: „Jestli

hned nevstaneš a jestli mě nenakrmíš, tak na tebe skočím ze skří-

ně!“ Sluha nic neřekl a tak jsem na něj skočil. Bum, bác, šleh, plesk,

křup óú! Sluha se konečně vzbudil.

„Kuličko, co to tady vyvádíš! Ty malý tlustý prase, zničil jsi celou

postel!“ Pak si sedl, protáhl se, podrbal mě pod třetí bradou a řekl:

„Nemáš hlad? Dal bych si pizzu!“

„Jó, to já taky! A velikou!“ zasnil jsem se.

Když mi šel můj otrok pro jídlo, zazvonil zvonek. Otrok otevřel

a tak začala moje denní můra. Za dveřmi stála dvounohá opice

s dlouhými vlasy a můj otrok jí říkal Olgo. Vplula do bytu. Pohupo-

vala se v bocích, kroutila zadečkem, až se dokroutila ke kuchyňské

lince. Vypravovala něco o Krumlově a pak najednou zmlkla. Třeštila

oči, prstem mířila na mě a blekotala:

„Co to tam je?“

„Přece Kulička! Mé prase!“

„Prase?“ zeptala se nenávistně. „Ty žiješ s prasetem!“

„Jasně!“ řekl páníček a velmi, ale opravdu velmi potichu, a dodal:

„Zvykám si.“

„Doufám, že to prase nechceš vzít s sebou?“

„Chci,“ přitakal otrok a začal sbírat věci ze stolu. Když jich měl

batoh, připnul mi obojek, vyšel s námi ven a posadil mě do jakého-

si pytle s okýnky. Velikého. Vlezl si sem i on i ona. Olga uraženě

mlčela. Sluha kroutil kolem a něco vypravoval. Nevím co, protože

jsem sebou mlátil ze strany na stranu, nic jsem pořádně neviděl

a ještě ke všemu jsem se bál. Stromy kolem se daly do chodu

a potom doslova utíkaly. Utíkaly i domy, jen můj otrok a Olga sedě-

li. Z jejich hovoru nevím nic. Nejasně si pamatuji podobný zvuk,

jaký má tenhle pytel. Když se ozval, vždycky zmizel někdo z příbu-

zenstva a už se nikdy neobjevil. Nepřemýšlel jsem o tom. Ostatně

i můj otrok si mě takhle vzal k sobě. Ale co bude teď? Ještě že my,

prasata, jsme tak houževnatý druh.

Próza 16 - 19 let

Barbora Jurková • 18

Tik… tik… tik…

Probudil se. Neotevřel oči. Nemohl. Spánková paralýza. Byl

vzhůru. Jeho tělo ne. Bezbrannější než právě narozené dítě.

S vypětím všech sil se mu podařilo otevřít oči. Tma. Stejná, jako ta

za jeho víčky. Otevřel ty oči vůbec?

Tik… tik… tik…

Tentokrát je vzhůru. Je si tím naprosto jistý. Protože ho probudila

bolest. Posadil se. Tělo mu za tu dobu ležení celé ztuhlo. Jak dlou-

ho tu vlastně byl? A kde byl? Protože poslední, na co si vzpomíná,

je večeře, kterou si ohříval v mikrovlnce.

Pokoušel se najít nějakou pohodlnou polohu. Při letmém dote-

ku zad se studenou stěnou vyjekl. Podlitiny. Na rukou cítil něco

lepkavého. Krev… To musí být krev. Je zavřený v tmavé místnos-

ti. Oblečený jenom v triku a boxerkách. Zima. Tak strašlivá zima.

I přes všechno bolest, která mu tělem projela jako právě rozšiřující

se požár, si přitáhl nohy k hrudi a položil si bradu na kolena. Nako-

nec se i opřel. Před bolestí se snažil uniknout do spánku.

Tik… tik… tik…

Někdo otevřel dveře. Podíval se tím směrem. Stálo tam cosi. Nemo-

hl si ani být jistý tím, jestli je to člověk. Ale co jiného by to bylo?

„P-p-po… po-pomoc,“ vydechl trhavě. Rty mu popraskaly a jeho

ústa se začala plnit krví. Zoufale upíral svůj zrak na přízrak ve dve-

řích.„Sklapni!“ vyštěkl hluboký disharmonický soprán. Dalo se těžko

poznat, zda na něj mluví muž nebo žena.

„J-j-já-“ snažil se.

„Drž hubu! Drž hubu! Řekla jsem ti, ať sklapneš!“ zařvala znova

postava ve dveřích. Takže žena. Nadechoval se. Chtěl ještě jednou

pokoušet štěstí. Dřív, než stačil vyplivnout krev z úst a nadechnout

se, něco kovově žuchlo na zem. Ozval se zvuk vody. Žena za sebou

zabouchla dveře a opět se ocitl v absolutní tmě.

Po čtyřech se doplazil k místu, kde si myslel, že leží inkriminova-

ný předmět a voda. Měl takový hlad, že už vlastně ani nevěděl, že

ho má. Ten pocit se mu zdál normální.

V kovové misce ležel toustový chleba. Zalitý vodou. Lovil kousíč-

ky rozmáčeného těsta a nutil se to spolknout. Z náhlé potravy se mu

zvedal žaludek. Voda měla pachuť kamene a zatuchliny.

Kde je? Jak se sem dostal? Kdy se dostane ven?

Tik… tik… tik…

Jeho svět se rozložil do dvou částí. Do tmy a temnoty. V tem-

notě pobýval téměř konstantně, tma nastávala, když se v těžkých

dřevěných dveří objevila zkroucená a znetvořená ženská posta-

va. Jednou matně zahlédl její obličej. Za jiných okolností by už jen

z toho pohledu měl noční můry.

Pokaždé, když se dveře otevřely, znamenalo to, že na něj čeká

další dávka vody a chleba. A trocha čerstvého vzduchu. Lehký

závan něčeho osvěžujícího, co nepáchlo jako jeho výkaly a moč.

A taky to znamenalo, že uslyší zvuky. Spoustu zvuků. Kňourání.

Brek. Křik bolesti. Vzdychání. Projevy slasti. Znamenalo to jediné.

Je jich tu víc. Není sám. Bohužel, v takovéto situaci mu to neposky-

tovalo žádnou úlevu.

Tik… tik… tik…

Trvalo to přesně pět otevření dveří. Při šestém zohavená žena

nepřinesla vodu, ale něco jiného. Byl tak zesláblý. Z jeho svalů se

stal rosol, který ho nemohl udržet ve vzpřímené poloze. Nemohl ani

pořádně zvednout ruce. Takže jen zíral.

Došla k němu. Poklesla na kolena. Tam, kde měl být obličej, zela

jen obrovská tma. Jako černá díra.

„Tak co, zvířátko, ještě se budeš prát?“ zaskřehotala. Prát? On

se snad někdy pral? Proto měl tak rozmlácené tělo? Snažil se brá-

nit? Netušil. Jeho mysl se zakalila při druhém otevření dveří. Už si

ani nepamatoval, co bylo před temnotou, jestli něco bylo.

„Asi ne, co? Společnost z tebe bude mít takovou radost! Už se tě

nemůžou dočkat!“ zajásala. Zíral. Někdy měl pocit, že i dýchání je

ten nejsložitější rébus. Zírání bylo jednoduché.

„Donesla jsem ti dáreček, miláčku. Myslím, že ti bude slušet.

Každej mazlíček by takový měl mít. Krásný kožený obojek!“ poví-

dala se stejným nadšením jako malé dítě. Zvedla ruce a ve svých

pařátech skutečně držela dlouhý pruh kůže.

„Víš, miláčku, dalo mi strašně práce přemluvit ty snoby, aby mi

ho dovolili vybrat. Seš můj oblíbenej. Ještě nikdy jsem se nestara-

la o tak krásné zvířátko. Všichni v těch kotcích okolo tebe, ti jsou

strašně oškliví! A pořád kňučej! Jsou to zlá zvířátka! Neumí být zti-

cha. Musela jsem je potrestat. Nekoukej tak na mě, miláčku, tebe

nepotrestám. Ty seš hoďňoučkej, miláčku. Dokonce sem ti dávala

lepší chleba a vodu, za to, jak seš hodnej. No jo, hodnej seš. Teď

mě nech připnout ti ten obojek, ano? Pak se podíváš ven, miláčku.

Ukážu ti to tady. Ukážu ti tvoje feny. Seš tak krásnej, miláčku, i po

tak dlouhý době,“ šveholila naprosto odporným hlasem. Do zbytků

masa na krku se mu zaryla studená kůže.

„Ach, miláčku, neutáhla jsem to moc, že ne? Nechceme přece

zkazit dojem, který musíš udělat na společnost. Tolik jsem jim o tobě

vyprávěla, mazlíčku. Jak seš hodnej a krásnej. Už ti vybírám i fenu,

abyste mohli mít takový krásný miláčky, jako seš ty. Sem si jistá, že

společnost se mnou bude souhlasit…“ Její hlas bublal jako močál.

Nechápal její slova. Naslouchal jí a přijímal to. Ale nerozuměl.

„Tak pojď, mazlíčku!“ zavelela a táhla ho za sebou. Když se popr-

vé vyplazil ze svého kotce, málem zalezl zpátky. Oslepilo ho světlo.

„Pomalu, mazlíčku, nechceme, aby sis nějak ublížil. To rozhod-

ně nechceme. Musíš být pořád takhle krásnej, abych tě nemusela

zavřít zpátky anebo tě zastřelit. A to bych dělala nerada, miláčku. To

mi věř.“ Omdlel.

Tik… tik… tik…

Shledali ho vhodným. Jeho kotec nahradila zamřížovaná cela.

Obojek pořád pevně daný okolo krku. Něco se zlepšilo. Dostá-

val vodu a chléb zvlášť. Někdy dokonce dostal i něco jiného, než

tohle.

Něco se naopak stalo… horším. Paní u něho byla často.

„Ale no tak, miláčku, přece by ses mě nebál,“ hlesla mu pokaždé

do ucha. Už si na její vzhled zvykl. Pohublá tvář, dvě obrovské sivé

oči, úzké rty téměř neexistovaly, orlí nos dominoval jejímu obličeji.

Chodila shrbená a všelijak pajdala.

„Strašně mě mrzí, miláčku, že se nemůžu starat jenom o tebe.

Ti ostatní nejsou tak úžasní jako ty, můj mazlíčku,“ říkala mu, když

mu tlačila hlavu do misky s vodou. Pomalu sílil. Mohl zase chodit,

ale panička byla radši, když lezl po čtyřech. Čím víc se mu vracel do

těla život, tím víc se ho dotýkala. Všude.

„Ale no tak, mazlíčku, panička to musí udělat. Musím to udělat,

abys pak věděl, jak se máš chovat k těm fenám, co na tebe čekaj.

Na tebe a to, jak budou nosit tvoje mladé. No tak, miláčku, nescho-

vávej se přede mnou,“ vzdychala mu do ucha. Nechal ji. A když

chtěla, dotýkal se jí taky.

„Ano, mazlíčku, přesně takhle.“ Páchla rybinou.

Tik… tik… tik…

Netušil, kolik uběhlo času od… od čeho vlastně? Ta temnota tu

byla vždycky, ne? Panička říkala, že byl odmalička zavřený, aby

z něj mohl vyrůst takový krasavec. Panička nelže.

„Miláčku, mám pro tebe skvělou novinku,“ vydechla, když se

z něj svalila. Zápach rybiny se promíchal s jiným zápachem slanos-

ti. Nedočkavě na ni zíral.

„Zítra tě vezmu ven, mazlíčku,“ řekla a políbila ho. Nelíbilo se mu

to. „Za odměnu. Za to, že ses stal platným členem společnosti. Seš

tak hodnej, miláčku. Jedna z tvých fen bude rodit. Seš tak prospěš-

nej naší společnosti,“ šeptala mezi jednotlivými dotyky na citlivých

místech.

Tik… tik… tik…

Ven… Neznal to. Nevěděl, co to je. Co je to ven? Jak to vypadá?

Panička mu k obojku připnula vodítko. Šel s ní dobrovolně. Už ho

nemusela táhnout tak jako poprvé. Potkával spoustu snobů ze spo-

lečnosti. Tak jim říkala panička. Snobi.

„Tak a jsme tady!“ vykřikla svým odporným hlasem panička. Před

ním se rozprostíralo obrovské cosi. A pak najednou pocítil nutká-

ní utíkat. Potlačoval ho. Před očima mu probleskovaly věci, které

nedokázal pojmenovat. Místnost, kde ze shora visela skleněná baň-

ka se světlem. Dům. Domov. Svoboda. Rozhodně ne společnost.

„Teď tě pustím, ale ty zůstaneš hezky u mě, ano? Miláčku, rozu-

měls mi? Panička tě nechce potrestat, kdybys utekl!“ varovala ho.

Jenže nevěděla, co se odehrává v jeho hlavě. Ozvalo se cvaknutí

karabiny a on vystartoval pryč. Pryč od společnosti.

Buch buch… buch buch… buch buch…

Vystřelil do sedu. Po tváři mu tekly kapičky studeného potu. Zuři-

vě oddechoval. Rozhlédl se okolo sebe. Kde je?

„Dominiku, seš v pořádku?“ ozval se vedle něj ospalý hlas Kate-

řiny. Podíval se na ní. Kateřina. Jeho manželka. A za ní postýlka,

kde spala jejich druhá dcera. Nic se nestalo. Byl to jen sen.

„Jo, jsem v pořádku. Běž zase spát,“ zahuhlal. Jeho hlas zněl

nakřáple, jako kdyby ho roky nepoužíval.

„Dobře, ale ty si lehni se mnou.“ Neprotestoval. Lehl si za ni

a obmotal okolo drobného ženského těla své paže. Společnost je

na tebe hrdá, mazlíčku.

0

Eva Hůlová • 17

………….

Vzbudil jsem se, ale i když jsem se cítil odpočinutý více, než kdy

jindy, nechtělo se mi otevírat oči. Ležel jsem bez hnutí a přemýšlel, co

budu dělat. Překvapivě jsem si nemohl vzpomenout, co je dnes za den,

ale starosti mi to nedělalo. Najednou do mého pokoje dolehly hlasy,

které jsem nepoznal, ale připouštěl jsem, že si snad mladší sestřič-

ka pustila televizní pohádky, jak to obvykle dělávala. Doteď jsem ležel

nehybně, ale právě teď mě začalo něco svědět na hlavě a já se chtěl

poškrábat. Banalita. Ale ve chvíli, kdy nemůžete rukou pohnout, to už

žádná legrace není. Než jsem si stačil uvědomit, co se děje, otevřely

se dveře. V mžiku jsem otevřel oči, abych setřásl ten nesmyslný pocit

bezcitné ruky, ale zděšení bylo ještě větší. Bílý nemocniční pokoj, ve

dveřích dva lidé v bílých pláštích, a ruka. Místo ruky obvázaný pahýl.

„Už bylo načase, že jste se probudil!“ promluvila slečna a prošla

dveřmi jako poslední. Vrhla se k mé posteli a začala ji urovnávat.

Zdálo se to nesmyslné, ba doslova absurdní. Váhavě jsem se bílých

plášťů zeptal na to, kde jsem. Mluvilo se mi těžce, hledal jsem slova,

abych se zeptal na svou ruku, jako by snad byla naděje, že pokud

svůj dotaz nevyslovím, nebude to skutečností.

Nejstarší muž mě pozdravil a mírně zdůraznil jméno: „Dobrý den,

pane Novotný, jsem docent Josef Zápotočný. Jste v nemocnici. Víte,

před týdnem jste měl havári . Váš opilý přítel řídil a došlo k bourač-

ce. Vaše zápěstí při ní bylo rozdrceno.“ Najednou zněl hlas dutě. Před

očima probíhal film. Oliver si připaloval cigaretu, zatáčka, brzdy, rána,

bušení plechu o asfalt, prudká bolest, zkouším se pohnout, ale propa-

dám se do tmy. I teď se mi chce zvracet. Bílý plášť pokračuje: „Snažili

jsme se dát ruku do pořádku. Ukážu Vám rentgen, ruka byla roztržená,

dva prsty chyběly.“ Zvracím. Je mi zle. Sestra přidržuje misku, pak mi

otře pusu, hlava se zvrátí do polštáře. Teď mluví ta žena. Všiml jsem

si vizitky na plášti. MUDr. Jitka. Jitka Vránová. „Kromě toho máte otřes

mozku, zhmožděniny po celém těle. Je pravděpodobné, že jste posled-

ní události vytěsnil, možná je zablokovaná paměť, ale ta se postupně

vrátí, nezdá se, že by došlo k poškození mozku.“

Nejsem schopen mluvit. Jako bych byl ochrnutý na celém těle

a v hlavě pustá černá díra. Nemám ruku. Někdo mi drží ruku na čele

a říká, že mám být v klidu. Chce se mi zařvat, ať jde k šípku. Já nemám ruku. Cítím, jak se mi po tvářích koulejí slzy, horko se nava-lilo do hlavy a celé tělo žhne. Slova přicházejí jako útržky nekonečné

skládanky - umělý spánek, psychiatr, rodina. . Je mi devatenáct a

nemám ruku. Nedávno jsem se vyučil. Mechatronik. K tomu jsou ale

zapotřebí obě ruce, víte to? Měl jsem raději zemřít. Protetická náhra-

da, Kladruby. Elegantně mi říkají, že na pahejl posadí protézu. Stane

se ze mě monstrum. Každá holka uteče. Jak lze objímat protézou?

Několik dní se zmítám v sebelítosti a vzteku. O Oliverovi nikdo

nemluví. Když přijdou rodiče, dělám, že spím. Maminka si sedá na

pelest, hladí mi ruku, která zbyla a mluví. Celé hodiny mluví. Jak je to

skvělé, že žiju. Všechno ostatní není důležité. Proboha, jak to může

říct. Já nemám ruku. A Oliver? Stokrát ba tisíckrát už jsem ten svůj film

viděl. Rádio hraje Dlouhou noc, jedeme z hospody. Pravidelná partič-

ka pokru, několik sklenek. Po jedné jsme se zvedli. Oliver měl skvě-

lou náladu, dařilo se nám. Prostě sehraná dvojka. Stoupání nade vsí

a malé lesní serpentýny. Chce se mi spát. Oliver si pobrukuje a zapalu-

je cígo. Najednou prudce strhne volant a dupne na brzdu. Náraz. Tupý

dunivý úder, praskot skla, auto vjíždí za krajnici a nekonečně dlouho se

naklání, až se převrátí do pangejtu a dál na střechu. Plechy se kroutí

a kovově zvoní. Nemůžu se hnout. Ruka je zaklíněná někde pod

sedadlem. Snažím se uvolnit pás, ale něco mě zarazilo do sedadla.

Chci říct Oliverovi, aby mi pomohl, ale nemohu se na něj ani otočit.

Trhnu rukou, abych se vyprostil a . . A dál už jen tma. Znovu. Zase si

v hlavě pouštím ten svůj film. Už vím, proč to trhnutí volantem. Prase

jako stodola. Zůstalo ležet na silnici. Že nepřežilo, vím jen z povídání

nad mou postelí. A Oliver? Nikdo o něm nemluví. Najednou mám

strach. Ještě za mnou nepřišel. Měl bych se zeptat mámy. Zase tady

sedí. Prosedí tu každé odpoledne. Táta chodí až večer. Nemluví.

Chvíli tu postává, pak nasouká mámu do kabátu a odejdou. Máma mi

dá ještě pusu na čelo. Chce se mi brečet, ale dělám, že spím. Jenže

dneska je to jiné.

Lehké zaklepání a pak někdo rozrazí dveře pokoje. „Čau, bráš-

ko!“ Ségra letí k posteli a přilepí se mi k obličeji jak žvejkačka. Mezi

mlaskavými pusinkami těžce zachytávám slova. „To budeš koukat,

co pro tebe mám!“ Mlask. „Už se tu válíš dlouho a mě se stýská, ale

uprosila jsem mámu...“ Mlask. „Až tě pustí.“ Mlask, mlask. Tak co?

Potřebuji si otřít zaslintané oko. Opatrně zvedám ruku v obvazu,

neohrabaně přejedu přes obličej a otvírám oči. „Mamí, mamí, Péťa

kouká!“ ječí ségra a mě se chce poprvé smát.

Adéla Radilová • 18

Nositel špatných zpráv

Pro mámu a tátu

Téměř neexistující proužek slunečních paprsků se protáhl mezi

žaluziemi do zasedací místnosti agentury OREL a dopadl na nej-

vyšší věž z papíru. Věž se skládala z různobarevných složek, řaze-

ných sestupně podle čísla na hřbetě. Úplně první byla nadepsaná

P-NB: 1/13. Zasvěcení agenti vědí, že zkratka znamená „Pohřešo-

vaní, Noční bytosti, leden 2013“. Pointa? Celá ta duhová paráda

s pohřešovanými měla asi tři sekundy před pádem ze stolu.

Štefan, kterého paprsek světla vyburcoval ze spánku, si toho

okamžitě všiml a štos střelhbitě narovnal. Zívl a zadíval se na hodi-

ny na stěně. Usmál se, nebylo ani čtvrt na sedm a už se rozedníva-

lo, miloval svou práci v létě.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti bez vyzvání veš-

la Gabriela, netvářila se nadšeně. A když si ho lépe prohlédla

a nakrčila nos, věděl, že to má hned po ránu spočítané „Zase spíš

v zasedačce?“ Nenamáhal se odpovídat a raději se protáhl. Spát

v židli neprospívá zdraví.

Vyšetřovatelka Gabriela Nováková, dnes v lahvově zeleném

kostýmku, poklepala tmavě nalakovaným nehtem na štos papírů ve

své ruce. „Včera v noci volali od Botiče,“ začala rovnou s prací, ale

bylo mu jasné, že mu to spaní v kanceláři ještě připomene. „Slyšeli

v noci křik a někdo viděl z oken oheň. Vypadá to, že se nějací idioti

pokusili podpálit Věštkyni.“ To snad ne. „Nočním se to samo sebou

nelíbilo. A umíš si představit, jak se to asi líbilo Stromu.“ Strnul, horší

případ si po ránu nedokázal představit.

„Přežil někdo z Denních?“ zeptal se, ačkoli už tušil odpověď.

„Podle všeho, ne.“ Strohá odpověď. Ale taková už Gabriela byla.

„Chci, abys vzal koronera a zjistil, co se stalo. A pokud tam jsou

opravdu ztráty na životech, šetrně to oznámil rodině. Pak můžeš

jít domů a konečně se vyspat jinde, než na mých pohřešovaných!“

Hlas jí povyskočil a ukázala na věž s P-NB: 1/13, kterou loktem Šte-

fan omylem odsunul až na kraj pracovního stolu. Aha, pomyslel si.

To vysvětluje spoustu papírů na zemi za posledních pět let.

Soudní patoložku Martu Lánovou dnes viděl poprvé. Nebyla pří-

liš vysoká, ale díky vysokým podpatkům se mu alespoň mohla dívat

do tváře, aniž by zakláněla hlavu. Měla ebenovou barvu kůže, husté

černé vlasy svázané do copu a jasné modré oči. V uniformě OREL

vypadala skoro, jako kdyby nepatřila do tohoto světa. To ty oči, jako

led! Věnovala svou pozornost koženému notesu s iniciálami ML a

broukala si jakousi depresivní písničku o umírání. Vypadala velmi

mladě na to, aby byla doktorkou. Na první pohled by si tipnul čtrnáct

let. Dost málo pro doktorku. Stručně řečeno: vůbec se mu nelíbila.

Jenže jakýsi chytrák mu ji posadil do auta a on byl nucen ji odvážet

na místo činu. Co jeho názor na lékařku ještě zhoršil, byla samotná

poznámka mladičké slečny Lánové. Většinu jízdy na něj sice nepro-

mluvila, ale když projížděli skrz Petrovice, nadhodila: „Jednou jsem

se v Botiči málem utopila. Nemám na to místo zrovna dobré vzpo-

mínky. Byla jsem u toho, když se malá Straková vymkla rodičům

z kontroly, jako jediná jsem přežila. Chudák Straková, byla to milá

holka, hezky zpívala. Je jí škoda. Byl to můj první rok ve službě.“

Rychle si v hlavě spočítal léta a musel škrtnout to „mladičká“. Vlast-

ně musela být starší než on. Alespoň o dekádu. A ani trochu se mu

to nezamlouvalo. Kdoví jaké potvory jí mohly dát věčné mládí. Ještě

než se k jednotce OREL přidal, věděl, že není radno věřit čemukoli,

co plnilo přání. Za všechno se platí.

Otřásl se. Ano, vše má svou daň. („Šárku Strakovou popravili

na místě 13. dubna 1993, čímž spustili velkou vodu. Dnes si připo-

mínáme její odchod.“) Když nastala Velká povodeň jara 93, slavil

zrovna šestnáct let. V té době se směli kolem Botiče pohybovat

jen Noční, kteří vlastnili pozemky okolo, výjimečně OREL. A to byla

rarita. Navíc si stihla s mladou Strakovou promluvit, to už mu vůbec

mozek nepobral. Nebyla tu možnost, jak by se jí to mohlo podařit,

leda… možná byla v popravčí četě. Jenže ti snad umřeli okamžitě.

Pokud ho paměť nešálila, vlna popravčí četu buď napíchla na stro-

my, nebo jim zlomila páteř, když s nimi narazila do domů. Nevěděl,

že to někdo přežil. A je to sakra nepříjemná myšlenka, že zrovna

Lánová, bez podpatků trpaslík, přežila náraz, a ještě se pak doká-

zala udržet na hladině. Raději tedy jen zabručel v odpověď a otočil

volantem doleva. Nějaký idiot trčel autem do silnice.

„Kde že mají být ty mrtvoly?“ Lánová zaklapla svůj notes a spo-

lečně s perem jej uložila do své kabely. „Prý někde okolo Stromu.

Nikdo se k Věštkyni nepřiblížil, ale z horních pater je prý vidět

masakr.“

Auto nechali na parkovišti uprostřed zpola opuštěného sídliště

a dolů k Botiči museli společně s celým týmem sešplhat. Nějací

moulové tu cestu zvládli po zádech.

Pak se desetičlenný tým setkal s křehkou lávkou. Byl div, že

vydržela. Svůj cíl po několika metrech za vodou nejdřív ucítili, ve

vzduchu se mihotaly stužky mlhy a les byl cítit rzí. Brzy potom se

začaly stromy kolem nich barvit do červena.

Lánová si začala nanovo broukat a zrychlila krok.

Když se před Štefanem otevřela mýtina s Věštkyní, připadal si,

jako kdyby vstoupil do pekla. Všude ležely cáry lidských ostatků.

A nejenom ležely - některé byly dokonce zavěšeny v korunách okol-

ních stromů, ale nejvíc krve bylo samozřejmě na Věštkyni. Zvedl

se mu žaludek. Hned vedle něj se na větvi houpal kus ruky ještě

s rukávem. Nu, teď chápal, proč místní obyvatele zachvátila taková

panika.

Všude samá rudá, tak by se dalo stručně popsat místo činu.

Uprostřed vší té zkázy stála Věštkyně, vysoká a majestátně se

tyčící lípa s mohutným kmenem, falešné stvoření, které nenávidělo

nevěřící lidské bytosti a vyžívalo se v chaosu, utrpení a urážení lidí

bez magie. Dnes však ani nešpitla. Po mýtině se pak různě válely

prázdné plastové kanystry a směrem k Botiči byla vidět cesta, kudy

museli včera projet koně, nejbližší stáje patří Havlíkům, vodníkům,

nedivil by se, kdyby tudy čas od času projeli.

Dal pokyn fotografům, a jelikož jim nechtěl moc překážet, odkli-

dil se společně s Lánovou ke stromům. Lánová uznaně zapískala:

„Vypadá to, že se na nich vyřádili. Krev se roznesla nejmíň pětadva-

cet metrů! Tedy pokud předpokládáme, že vraždili blízko Stromu.“

Znovu táhle zapískala. „Tak tomu říkám dobře odvedená práce.“

Několik strážníků se na ni otočilo s nevěřícnými pohledy. Ignorovala

je a otočila se na Štefana: „Nuže, milý Watsone, kdo to byl?“ Pokrčil

rameny. A neměl by on být Sherlock? To ona je doktorka!

„Záleží na tom? Stejně na to měl podle všeho právo.“ Nerad to

přiznával, ale kdokoli tohle udělal, pravděpodobně vyjde bez trestu.

Na to, aby byl někdo opravdu potrestán, žili v příliš složitém světě.

Krom toho, že je sem vstup pro Denní obyvatele na vlastní nebezpe-

čí, zaschlá krev nasvědčuje tomu, že sem ti lidé přišli v noci - nepo-

zvaní, na pozemek jednoho z nejmocnějších klanů Prahy a s alespoň

osmi kanystry benzínu. Někdo chtěl Strom či nějakého Nočního pod-

pálit. Tohle bude pravděpodobně zapsáno jako sebeobrana, i když to

nenahlásili, nebo pokud další důkazy neprokáží opak.

„Mně záleží,“ odpověděla hbitě Lánová. Zakoulel očima, ale

odvětil: „Jsme blízko Botiče, pravomoc tu mají Havlíkovi a Strakovi,

ale MO neodpovídá, takže vodníky můžeme rovnou vyloučit.“ Díky

bohu. „Stojíme taky ale na pozemku smrtonošek, ty sem v roce 1879

Věštkyni zasadili, a podle toho, kolik toho z těch idiotů zbylo, bych

řekl, že to byla na devětadevadesát procent bánší. Možná samotný

Strom. S nikým kromě Nočních moc nemluví, nemáme moc velkou

představu o tom, co dokáže.“

Ze stromu v tu chvíli vystoupily Věštkyně. Nebo vystoupila, kdo

ví, jak se to dá říct. Strom čas od času rád komunikoval se světem

pomocí dřevěných identických těl. Tentokrát z kůry vystoupilo pat-

náct dívek v batikovaných šatech, které se v dokonalém kruhu roze-

stoupily kolem kmene a synchronizovaně se posadily na kolena. Po

minutě se otočily na strážníky, nakrčily nos a pohledem vyhledaly

Štefana. Krutě se usmály a svými dřevěnými pažemi ukázaly za

masitý kmen. Vzápětí se zpoza Stromu ozvalo šeptání a z dolíku za

Věštkyní vyšla asi třináctiletá dívka se slepenými slámovými vlasy

a zelenou pletí. Oči měla vypoulené, červené od breku a pod nimi

se skvěly fialové kruhy. Měla na sobě větrovku, černý svetr a džíny.

Všechno oblečení bylo od krve a od bahna a za ní cupital malý kluk,

jen o pár let mladší než ona, taktéž se zelenou pletí, ale s hnědými

vlasy, kterému slzy ještě neuschly. I přes svůj zjev klučina Štefano-

vi nadšeně zamával. Musel to být výkon, vypadat takhle nadšeně,

když byl od krku dolů úplně rudý od krve. Noční, kterým již dávno

skončily vycházky. Když přišli blíž, krom krve byli cítit i benzínem.

Domov se mu před očima vzdálil o dalších čtyřiadvacet hodin.

Smrtonošky. To trefil.

Výsledky mu přišly pár hodin po příjezdu do agentury, Lánová

dostala přednost před ostatními a k tomu i tým laboratorních pra-

covníků, jen aby to bylo co nejdříve. Díky DNA a seznamu pohře-

šovaných z minulého týdne identifikovala celkem deset mužů ze

čtrnácti. Všichni se pohybovali věkem kolem sedmnácti let a všichni

byli z rodiny extrémistů. Měl chuť plakat a dal to velmi hlasitě naje-

vo, když rozkopnul dveře do výslechové místnosti.

Karina s Robinem nadskočili. Oba byli navlečení do vypůjčeného

oblečení ze základny, protože to jejich na sobě mělo důkazy, a oba

čárali propiskou na stůl stejná sprostá slova. „Čtrnáct kluků. Čtrnáct

rodin. Z toho čtyři stále neznámí. Přísahám, vyhodím vás z okna!“

lamentoval Štefan a přecházel po výslechové místnosti sem a tam,

Karina a Robin Líbalovi jen přihlíželi. „Proč jsi na ně vůbec zaúto-

čila?“ rozkřičel se. „Vůbec se to nemuselo stát! Co chtěli udělat?

A vůbec, co jste tam dělali?“

„Byla jsem tam škemrat o kouzla, máma ani babička mi nechtě-

ly nic ukázat. Navíc, oni si začali první a byli nejméně o tři roky

starší než já. Měli zbraně a benzin. Já s sebou měla Robina. Tak

jsem použila svou magii!“ A měla na to právo. „Byla to sebeobrana,

neměli kolem Stromu vůbec co dělat!“ Taky pravda. „Věštkyně mi

pak i poděkovala!“ Křičela Karina – zněla vyděšeně a znal ji moc

dobře, věděl, že to nehrála. Otřásl se děsem, musela to být opravdu

krvavá podívaná, jestli Strom poděkoval. „Ale to se stává,“ pomyslel

si mrzutě, „když v člověku vře krev.“

Přistrčil Karině, ačkoli by to neměl dělat, formulář a propisku a

ještě dodal: „Stejně jsi takhle neměla reagovat. Měla jsi je omráčit a

zavolat buď sem, nebo na polici .“ Promnul si spánky. To je den. Posí-

lá malou holku do vazby. „A to jsi to zvládla sama?“ Rutinní otázka.

Karina byla ve výslechové místnosti prakticky jako doma, většinou

kvůli tomu, že děsí na Petříně důchodce, ale tohle byl první případ

masové sebeobrany/vraždy, první případ s mrtvolou - dostane dlouhé

domácí vězení. Pravděpodobně od rodičů, když už nic jiného. Žádná

nápravná zařízení pro mladistvé Noční bytosti. „Ne, asi půlka z nich

vybouchla ještě dřív, než jsem začala křičet.“ Štefan se zarazil, ale

Karina už dál nic neřekla a začala pilně vyplňovat kolonky.

„Cože udělali?“ Robin vzhlédl a nervózně se ošil. Karina odvrátila

pohled od papíru a prošpikovala ho pichlavýma očima. „Vybouchli.

Jejich vlastní iniciativa. Robin ještě nedokáže vydat pořádný hlas,

maximálně by vám z nosu tekla krev.“ Štefan otevřel ústa a ptal by

se dál, jenže Karina se zamračila a dala jasně najevo svou ochotu

dál mluvit. Prostě se naklonila nad své kresbičky na stole a ukázala

bratrovi, kde ve slově „idiot“ udělal chybu.

Na rozdíl od ní byl však Robin odhodlán se svěřit. „Nebyl to

výbuch,“ řekl Robin. Karina se na něj nespokojeně zadívala, ale neu-

mlčela jej. „Vím, jak vypadá výbuch. Každý den nechávám doma na

zahradě vybuchovat brouky.“ Proč ho tohle nepřekvapilo? Smrtonoš-

ky se přece nějak musí naučit ovládat svůj hlas. „Proč si to myslíš?“

Vypadalo to nadějně, ale zatím nechtěl dělat ukvapené závěry. Na

druhou stranu doufal, že nebude muset vysvětlovat hlavě klanu, jak

její dcera zavraždila všechny ty kluky, když se jejich rodina už roky

snaží o mír mezi Nočními a Denními v republice. „Spíš to vypadalo,

jako by je někdo rozřezal zevnitř.“ Rozevřel dlaň. V ní měl odštípnutý

zlomek kosti - a to ještě s tkání. Štefan raději nekomentoval to, že se

osmiletý kluk přehraboval v orgánech mrtvého člověka a jeho podří-

zení to nezjistili, a raději si prohlédl kost zblízka. Robin měl pravdu,

spíš to vypadalo, jako kdyby tu kost někdo rozříznul. Na motorovou

pilu příliš hladké odkrojení, spíš něco ostřejšího, rychlejšího.

„Potřebuji si promluvit s naší soudní lékařkou. Vy tady prozatím

zůstanete, - dej sem ten papír! Přiznáváš se k něčemu, co jsi možná

nespáchala! - a počkáte si na právníka. Nebo kdo to sem z klanu

vlastně jede. Je to jasné?“ Zatímco trhal formulář na malé cáry, oba

přikývli a ironicky zasalutovali: „Jasné, pane!“

Už byl u dveří, když se ozvalo: „Ještě než půjdeš, nemáš něco

k jídlu? Nejedli jsme od půlnoci.“ A už je půl druhé odpoledne. Ach

jo. Smrtonošky jsou proslulé svým apetitem.

Venku už byla tma, ručička nástěnných hodin hlásila jedenáctou

večerní, venku si pražské smrtonošky odvážely své spící ďáblíky

domů a Štefan už opravdu nutně potřeboval sprchu. Nijak ho to

však nevzrušovalo. Právě teď uctíval toho skvělého člověka, kte-

rý vymyslel něco tak úžasného, jako je mobilní telefon, který mu

usnadňoval zamotané případy.

„Tak co?“ zeptal se a netrpělivě přecházel po své kanceláři.

U ucha držel svůj služební telefon oběma rukama, snad se bál, že

by mu jinak unikla fakta, ale Lánová mlčela. Dost dlouho. Pak se

zhluboka nadechla a mrmlala si něco nesmyslného pod nosem.

„Doktorko!“ okřikl ji. Lánové spadlo něco kovového na zem. „Nemu-

síte křičet, hm? Mám uši.“ Rozhodně to tak nevypadalo.

„Ale když už jste se tak vnutil, proč ne, všechno vyklopím.“

Povzdychl si. Konečně. „Tak ti vaši uličníci nelhali, na první pohled

to opravdu vypadá jako smrt způsobená varem tělních tekutin

a následným výbuchem, ale když jste mě upozornil na tu výpověď,

ještě jednou jsem ohledala ostatky. Trochu práce jako pro Popelku.

Rozhodně jsem se nenudila.“ Smála se. Doopravdy ji to pobavilo,

Štefana ani náhodou.

„Dobrá zpráva. Ty smrtonošky nestihly provést vůbec žádný

výbuch. Veškerá tkáň, veškeré úlomky kostí, to vše je velmi precizní

a čistá práce. Jako z řeznictví. Nakonec jsem si musela dát dohromady

jedno tělo, abych si z toho mohla něco odvodit.“ To vysvětluje, proč jí to

zabralo sedm hodin. „Nejlepší by bylo, kdybyste sem dojel, abych vám

to mohla ukázat.“ odmlčela se a Štefan ji uslyšel, jak obrací stránky

papíru. „Víte co? Jeďte domů, vyspěte se a přijeďte ráno.“

Štefan chtěl protestovat, ale věděl, že je jen krůček od zhrouce-

ní. „Tak mi aspoň řekněte, jak to vypadá, zítra mi dodáte detaily.“

„Nu dobrá. Vypadá to, jako kdyby ty kluky rozřezaly ty nejostřejší

dýky na světě.“ Odmlčela se. „Jen nechápu, jak by to mohly být

nože. Muselo jich být nejméně pět set - a to na každou oběť, ale

ta děcka, která u toho byla, nic neviděla, že?“ Zavrtěl hlavou, ale

uvědomil si, že ho Lánová nevidí: „Nic. Karina byla přesvědčená, že

je nechala vybouchnout.“ Lékařka si povzdychla. „Jeďte domů, ráno

mě tu najdete.“

O tři čtvrtě hodiny později uctíval polštáře.

Ráno samozřejmě zaspal, ale když volal do práce, nikdo mu to

nevyčítal. Do kanceláře se dostal až kolem jedenácté dopoledne

a spis se včerejším případem mu ležel na stole společně se vzkazem

od jeho ex. Vzkaz bez přečtení vyhodil do koše a otevřel si složku

se zprávou z laborky o oblečení sourozenců Líbalových. Zběžně ji

prošel. Většinou na šatech nalézali krev, ale kromě toho bylo oble-

čení úplně promáčené benzínem. Najednou byl rád, že ti kluci nežili.

Snažili se je upálit zaživa. V tu chvíli si však vzpomněl na tu krvavou

mýtinu. Zavrtěl hlavou, takový osud si nezaslouží nikdo, i když to

měli být budoucí vrazi malých dětí.

Uložil zprávu zpět na místo a zapnul počítač. Nějaká dobrá duše

mu na mail poslala video z výslechu Kariny s jejím právníkem. Práv-

ník měl také zelenou kůži. Nejspíš nějaká bánší z klanu. Výslech

vedla jeho mladší kolegyně, kterou neznal jménem, ale nezdálo se,

že by se musela při výslechu bůhvíjak snažit. Detaily se z Kariny

doslova sypaly, pokud to ovšem povolil její tichý společník.

„Ke Stromu jsi šla se svým bratrem. Za jakým účelem jste tam

byli a kdy jste tam dorazili?“ Právník naznačil Karině, že může odpo-

vědět. „Když začaly vycházky, měla jsem sraz s kamarády, ale rodi-

če nenašli hlídání pro bráchu, tak jsem ho měla na krku. Měla jsem

se s kamarády a mamkou potom učit magii, ale i to padlo. Byla jsem

naštvaná a napadlo mě, že jestli zajdu za Věštkyní, možná mi něco

prozradí. Když jsem byla malá, máma...“ Právník ji zastavil. „Jasně.

No, prostě jsem se chtěla naučit něco nového a poté, co jsme se asi

kolem půlnoci najedli, jsme šli ven. Řekla bych, že jsme tam dorazili

kolem jedné? Půl druhý? Nemám šajn. Nějak takhle. Strom nás při-

vítal, prý že jí konečně někdo bude dělat společnost, vyprávěla nám

něco o starých bozích a moři. Ale.“ ohlédla se na svého tichého spo-

lečníka. Ten pokýval hlavou. „V tu chvíli přišli ti kluci. Chvíli jsme na

sebe jen křičeli, vůbec tam přeci neměli co dělat! Už dávno jim skon-

čily vycházky! Jenže pak se na nás s Robinem vrhli. Shodili nás na

zem a začali na nás vylévat benzín. Nemohla jsem dýchat a strašně

se mi motala hlava. Chtěla jsem odtamtud, snažila jsem se od nich

dostat dál a táhla bráchu s sebou. Pokusili se zkropit i Strom, jenže

benzín mizel, kdykoli se dotknul dřeva. To je naštvalo.“ zhluboka se

nadechla. „Takže se rozhodli, že jim postačíme jen my. Prý jsme byli

příjemné překvapení.“ Štefan se otřásl hrůzou. Tahle vražda by se

dostala na titulní stránky po celém světě, Líbalová je známá svým

politickým programem „Mír a právo pro všechny“. Prohlásilo by se

to za agresi Denních, vláda by dostala přes pracky a bánší společně

s dalšími Nočními z celého světa by se spojili a Prahu by jak politic-

ky, tak i fyzicky roztrhali na cucky. Hrůza si to představit, kdyby sem

zčistajasna dorazily šiky z Maďarska a Polska. Nebyl naivní, odtud

by přišli nejdříve.

Karina se zakuckala a právník jí stiskl ruku, aby se uklidnila. Chu-

dák holka, hraje tvrďačku už od mala. Musela. Za pár let se z ní

stane nová vedoucí klanu a díky terči, který má už od narození na

zádech, už nějaké ty hrůzy viděla a vypěstovala si hroší kůži, ale

stejně je příliš mladá na to, aby něco takového zažila. „A pak ten

první kluk vybouchnul. Nejdřív se roztrhnul v pase a pak. Práááásk.

Rozprsknul se po celé mýtině. Byl to hnus.“ Vyslýchající se malinko

naklonila přes stůl. „Co bylo dál?“

Karina se tentokrát zazubila. „Bylo to jako znamení. Určitě to byl

Strom. Začala jsem ječet a brzy byli i ostatní po smrti. Ale Robin

říkal, že to nebyl klasický výbuch. Já si ale ne...“ Právník se postavil.

„To stačí.“ Tím si nebyla jeho kolegyně jistá a nakázala mu, aby se

posadil. Ten to udělal jen nerad. „Co jste dělali pak?“ Karina si opře-

la lokty o stůl. „Byli jsme vyděšení. Brácha panikařil! Já ještě víc.

Měla jsem ho hlídat! A stalo se tohle. Máma mě zabije, to jsem si

myslela. Schovali jsme se za strom do nějaké díry za kořeny Věšt-

kyně, dokud nedorazil OREL. To bylo někdy dvě, možná tři hodiny

po svítání? Nezamhouřili jsme oka.“

Tady Štefan nahrávku vypnul. Všechno co zatím věděl, nasvěd-

čovalo tomu, že Karina nelže. Pro jistotu si pustil i nahrávku

s Robinem, kde seděla pro změnu právnička a s ní i Robinův otec,

Marek. Jeho výpověď se shodovala s Karininou. Takže klan smrto-

nošek nebude předvolán před soud jako viník, ale jako svědek. Díky

bohu.

0

Na pitevně byl binec. Všude byly Petriho misky, na zemi se válely

papíry, naštěstí mrtvoly byly uklizené! Nedalo se pohnout, aniž by

člověk na něco nešlápnul. A Lánová byla uprostřed toho armage-

donu. Doslova. Ležela na zádech u stolu, pod hlavou měla složený

plášť a spokojeně pochrupovala. Takže odtud získal tu cennou radu

s postelí. Od pokrytce. No, to se tedy povedlo.

Sehnul se nad ní, sevřel jí ramena a zatřásl s ní.

Lánová mu za tu dobrotu uštědřila hlavičku. Křup! To byl rozhod-

ně jeho nos! Do háje, to je krev? „Omlouvám se!“ křikla Lánová a

vymrštila se z podlahy. Na čele se jí začala tvořit malá boule. „Jste v

pořádku?“ Zavrtěl hlavou. „Snab! Byslíb, že báb zlobený nos.“ Láno-

vá protočila oči. „Proboha, chlapi nadělaj. Pojďte sem, podívám se

na to. No, nekoukejte na mě takhle! Jsem snad doktorka, ne?“ Štefan

o tom dost pochyboval, ale dovolil jí prohlédnout to válečné zranění.

Každopádně byl připraven při jakémkoli náznaku nebezpečí uskočit,

vyřítit se ven a už se sem nikdy nevrátit. Má raději doktora Novotné-

ho, ten nevypadá tak mimozemsky a nebezpečně jako ona!

„Tak zlomené to nemáte. Ale stejně ještě jednou: moc mě to mrzí!

Vylekal jste mě. Čekala jsem vás tak před čtyřmi hodinami. Do hajz-

lu, já usnula?“ Tentokrát byla řada na Štefanovi, aby protočil očima.

Alespoň ta krev přestala téct.

Rukama si projela vlasy, které se dnes kroutily do všech světo-

vých stran, a jen tak tak si stihla přiložit dlaň k ústům, aby zamas-

kovala zívnutí. „Asi jsem to včera přehnala, měla jsem v plánu jet

domů, ale volala jsem známému z Ameriky.“ Oči se jí najednou roz-

zářily. „To mi připomíná, myslím, že mám pro vás odpověď ohledně

vražedné zbraně! A zároveň s tím nesu dobré, ale i špatné zprávy.

Ale je to škoda, teď nemusíte studovat ostatky obětí.“ Škoda?

Lánová ho posadila k počítači a otevřela soubor v emailu. Vysko-

čila na něj fotografie olejové malby jakéhosi muže s motýlími kříd-

ly a jakési ženy. „Co to má být?“ Tohle nevypadalo jako vražedná

zbraň. Ani zdaleka. Ještě nezažil, aby akt někoho zavraždil. Leda

by z něj někoho trefila mrtvice.

„Obraz Zefyra. William-Adolphe Bouguereau. Souvisí to.“ Otočila

se na něj a nabídla mu židli, sama si přitáhla svou vlastní kance-

lářskou. „Víte, kdo jsou anemoi?“ Prošpikoval ji pohledem. Jakým

jazykem to mluvila? Lánová jeho prázdný pohled pravděpodobně

očekávala a jedním dechem pokračovala: „Jsou to bohové. Řecký

panteon. Někdy jsou zobrazováni jako okřídlení muži, někdy koně

a občas i jako pouhý poryv větru. Zefyros je jeden z nich. Byl mým

prvním podezřelým.“

„Tenhle motýlí muž?“ zeptal se, v hlase měl lehce hysterický pod-

tón. Zamračila se. „Pokud možno, nepřerušovat blbými poznámka-

mi. Tenhle nápad jsem včera dostala, když jsem zkoumala spisy

se starými vraždami. Přemýšlejte, salamandři dokáží zapálit kyslík

pouhou myšlenkou. Naší jedinou obranou proti nim jsou mágové,

kteří jim ten kyslík dokáží odebrat a...“ „...a tak mají smůlu, pro-

tože se udusí,“ dodal tupým hlasem. Mávla rukou. „Co jsem říkala

o těch poznámkách? Každopádně ale máte svým způsobem prav-

du, důležitější však je, že nemají dál z čeho tvořit. Napadlo mě, co

když někdo manipuluje se vzduchem, jako naši mágové? A prostě

dokázal z poryvů větru udělat čepele?“

Klikla na další soubor, který tentokrát otevřel obraz s bouří. Mezi

černými mraky poletovaly nestvůry. Měly kostnatá těla koní pokrytá

černou kůží, děsivá netopýří křídla, tlamu plnou ostrých zubů, oči-

vidně masožravci, a krvavě rudé oči.

„Tohle jsou pro změnu anemoi thuellai, synové Týfóna. A tito,

prosím, jsou hlavními podezřelými. Vládnou různou mocí, dokáží

měnit podobu a rozhodně by neměli problém udělat tu paseku ze

včerejška.“ Zamyšleně si mnula bradu. „Je dost možné, že by je ani

bánší nemohli zahlédnout pouhým okem, pokud změnili svou formu

natolik, že splynuli se vzduchem.“

Napadla ho hrozivá myšlenka: „Nebyly tam náhodou stopy po

koních?“ Doktorka Lánová se zazubila. A sakra. „Co to pro nás teda

znamená?“ zeptal se váhavě Štefan. Ta potvora na obrázku nevy-

padala ani trochu přítulně. „Kromě toho, že máte zatracený problém,

protože tyhle do chládku rozhodně nedostanete?“ odfrkla si. „Ne, co

vás musí zajímat, je, kdo je asi tak mohl vypustit. Říkám vám, jestli

se nemýlím, jako že nemýlím, čelíme závažné hrozbě.“

„A kde máte, proboha, tu dobrou zprávu?“ Lánová se na něj

nechápavě zadívala. „Ještě jsem neřekla ani jednu.“

„Ono to je horší?“ Lánová rozhodila rukama. „Chlapi! Copak

nemyslíte?“ Na to jí nehodlal odpovídat. Povzdechla si. „Jediné

bytosti, které by anemoi thuellai dokázaly zkrotit, jsou bohové. Špat-

ná zpráva? O lidi se asi tak už jedno celé tisíciletí moc nezajímají.

Myslím, že loni na Novém Zélandu našli jednoho poloboha, ale to

bychom hledali ve špatné božské rodině. Navíc by měli být thuellai

zavření na nějakém ostrově. A hádejte, kdo má povolení je pustit?“

Tedy, dneska je to samá špatná zpráva. Se zničeným výrazem

studoval svoje boty. Jak to asi vysvětlí svým nadřízeným? Lánová si

jeho pohledu všimla. „No, nebrečte! Berte to takhle, aspoň to není

Nemejský lev! Kontaktovat bohy bude oproti výletu do podsvětí za

Héraklem brnkačka.“

Tereza Vlčková • 18

Bolestná touha

Byl to jeden z těch krámků, které na první pohled budily štítivou

nedůvěru, nutkavý pocit, který vás nutil přidržet si tašku blíž u těla

a s nakrčeným nosem projít co nejrychleji okolo, nebo se možná tro-

chu snažit nahlédnout dovnitř a podívat se, jestli je obchod vevnitř

stejně ošklivý, nebo ještě horší než zvenku. Sklo výlohy bylo matné

a zapatlané letitými nánosy mastné pouliční špíny. Vlevo dole byla

zubatá díra překrytá vetchými novinami z předminulého roku, kdy

byl obchod opuštěn předchozím majitelem. Vnitřek výlohy byl ošun-

tělý, zašedlý a prázdný, až na plastový poutač s tmavě červený-

mi písmeny, která mohla vyprávět o rudé socialistické éře, která už

dávno minula. Cedule hlásala jedno velké slovo: Směnárna a pod

tím menší nápis: směňujeme vše. Náhodnému kolemjdoucímu by

na tom malém, bezvýznamném slovíčku, jakým tady bylo slovo vše,

nepřišlo nic zvláštního; každý je přešel s letmým vědomím, že se to

dá na takovém obchodě čekat.

Pokud jste ale věděli víc, ležely na tom jediném slovíčku stovky

významů.

Malá, sotva plnoletá dívka se záplavou tmavých vlasů schova-

ných pod šátkem a kabátem, stanula před obchodem jednoho deš-

tivého listopadového odpoledne. Její tmavě růžový kabátek zářil

v šedi ulice jako první jarní květina mezi prasklinami prošlapaného

chodníku. Vlasy jí lemovaly obličej v měkkých vlnách a zakrývaly jí

bledé tváře. Než se dotkla madla dveří, zhluboka se nadechla poo-

tevřenými ústy. Dotkla se vlhkého kovu a zatlačila. Prosklené dveře

se otevřely a ven se vyvalil závan měkkého tepla, které ostře kon-

trastovalo s lezavým chladem venku. Uvnitř to bylo cítit, ne vyloženě

nepříjemně, směsicí vyškrtaných sirek a dohořívajících svíček. Míst-

nost byla malá a šerá, vymalovaná tmavou barvou. Naproti vchodu

stály police s knihami a roztodivnými lahvičkami, u kraje potom stálo

starodávné vyšetřovací lehátko bez krepového papíru nebo deky.

Jeho kolečka byla zabrzděná a jedno se vychylovalo do strany, jako

kdyby chtělo odtud pryč.

Naproti lehátku stál dřevěný stůl s křeslem, ve kterém seděl

vysoký muž s černými vlasy a tmavým strništěm. Přes svá rozložitá

ramena působil velmi hubeně, a když se postavil, aby přivítal nově

příchozí, byla jeho výška ještě majestátnější a vzezření elegantněj-

ší. Velkýma očima, které vystupovaly z lebky jako reflektory, přejel

dívku od hlavy k patě. Pak se usmál.

„Vítej,“ řekl a jeho tvář se změnila mírným, ale přesto potěšeným

úsměvem. „Co si přeješ směnit?“

Dívka ztěžka polkla a dodala si odvahy, než promluvila: „Chci,“

odkašlala si, jen rychle, jako kdyby musela ta slova postrčit ven,

„chci menší nos.“

Muž se usmál o něco šířeji, až téměř vřele. „Ach tak,“ udělal

zamyšleně, „aha. Už to vidím. Ano. Ano.“ S těmito slovy se přiblížil,

obešel stůl a došel až k dívce. Ta svírala ucho své kabelky a nejistě

přešlápla, když se muž zastavil přímo před ní, upíraje na ni své zne-

pokojivě těkající bystré oči.

„Řekni mi, co bys za to všechno dala?“ začal, aniž by z dívky

spustil oči. V místnosti bylo šero a ona nedokázala určit, kde a jestli

vůbec má zornice, jak moc tmavé byly jeho oči. „Dala bys za něj

ledvinu? Oko? Ruku? Vaječník?“

Dívka sklonila hlavu, odvrátila pohled. Když vzhlédla, jeho oči

byly pořád namířené na její tvář jako jehličky. „Ano, ano, ano,“

zašeptala.

Nadzdvihl jedno obočí ve výrazu zaujetí. „Cítím, jak moc po tom

toužíš. Tohle nebude laciné.“ Dívka znovu sklopila pohled, aby se

vyhnula tomu jeho, nepohnutému. „Řekni mi, proč ti na tom tak

záleží?“

Sevřela jedno zápěstí druhou rukou. „Podívejte se na mě,“

zamumlala, hledíc všude jinde, jen ne na jeho tvář. „Na první pohled

na mě není nic špatně, jenom tohle.“ Mávla rukou ke své tváři. „To

kvůli tomu nosu, to kvůli němu mi v životě nic nevychází. Kvůli němu

jsem ještě nepoznala muže ani lásku, kvůli němu se bojím byť jen

setkat s novými lidmi.“

Její oči zamrkaly potlačovanými slzami, slzami, které prolévala

celé roky. Muž přistoupil ještě o něco blíž a zhluboka vdechl s při-

mhouřenýma očima. „Cítím to,“ prohodil téměř nezúčastněně, „cítím

tvoje trápení.“ Otevřel oči dokořán. „Ale jsi si jistá, že za to může

jenom tvůj nos?“

Dívčina ruka sevřela lem kabátku, jako kdyby si chtěla zakrýt

nejcitlivější místo přímo uprostřed hrudi. „Jen se na mě podívejte!

Já… kvůli němu jsem ošklivá! Kvůli němu mě nikdo nikdy nemůže

milovat, kvůli němu se nemůžu nikomu líbit! Copak vám to nepřijde

odporné? Nemůžu s tím nic dělat! Nemám peníze na operaci.“

Cítil její bolest a vztek, pramenily z hloubi jejího nitra jako horký

pramen, probublávaly jí mezi nádechy a prosakovaly mezi slovy.

Byla to husí kůže na jejích pažích, bylo to bolestné štípnutí pláče

někde mezi očima a nosem, které tolikrát musela potlačovat po pro-

hozené poznámce, byl to palčivý, horký vztek při pohledu na svou

vlastní tvář v zrcadle.

„Opravdu ti na tom hodně záleží,“ poznamenal muž znovu. „Ale

jsi si jistá, že by tvoje společenské trápení nezlepšila spíš nějaká

úprava povahy? Nechtěla bys být víc společenská za cenu pozbytí

radosti ze samoty? Víc charizmatická za cenu, že ztratíš své přáte-

le? Víc přátelská, za cenu že ztratíš schopnost být empatická?“

Zavrtěla rozhodně hlavou, nemusela se rozmýšlet. „Je to můj

nos,“ zopakovala rozhodně. „Ničí mi život. Nikdo si nedovede před-

stavit, jak moc to bolí, když vidím pohledy všech těch lidí!“ vyhrkla

rozhořčeně.

Zasmál se její paličatosti. „Cítil jsem už tolik lidské bolesti, že ta

tvá mi ani nepřipadá výjimečná. Ale dobrá, dobrá. Tak mi tedy sama

řekni, co všechno bys byla ochotna za ně dát? Ruku, nohu? Nebo

někoho blízkého?“ Znovu se naklonil a vdechl. „Cítím, že miluješ

svoje rodiče jako nikoho na světě.“

„Nemám nikoho jiného, koho bych mohla milovat.“

„Ano. Cítím totéž. Rodiče ne, ty nedáš,“ mumlal si téměř sám pro

sebe. Pak se trochu pozastavil, zamyslel. „Říká se, že Bůh miluje

všechny svoje ovečky stejně a že je stvořil k obrazu svému, tudíž

jsou všechny dokonalé. To ale není pravda, viď?“

Odfrkla. Jako kdyby ještě potřeboval ujištění. „Ne,“ zasmála se

hořce skrz sevřené zuby. „Všiml jste si, jak někteří lidé nemají nic,

co by potřebovali změnit? Že jsou nedokonalí a zároveň dokonalí?

Že jim bylo přáno daleko víc? A pak jsou tady lidé jako já.“ Znovu

si odfrkla, tentokrát skutečně pohrdavě. „Mám toho daleko víc než

většina ostatních. Jsem pokažená. Nepovedená hračka, které nikdy

nic nevyjde. Jako kdyby mě načrtl nezkušenou rukou a pak si se

mnou jenom zahrával. Jen se podívejte, jak se trápí, jak se pere, ta

směšná malá ubožačka!‘“

Prohlížel si ji s uznalým úsměvem na rtech, nejspíš ho její slova

potěšila. „Každý máme něco. Ale máš pravdu. On není neomylný.

Každý den dělá chyby, strašné a fatální chyby, které ničí lidem živo-

ty. Hraje si s lidmi jako s hračkami a pak je v tom nechá a čeká, jak

se s tím poperou.“ Tváří mu probleskl vztek, ale byl to jen kratičký

záblesk, protože se hned ovládl a jeho tvář získala opět vyrovnaný,

povznesený výraz. „A od toho jsme tady my. My Jeho chyby napra-

vujeme. Ovšem, nic není zadarmo.“

Dívka se hořce usmála. „To já přece vím. Dejte mi cenu vy.

Napravte Jeho chyby. Napravte Jeho zhýralost, Jeho odpornou ško-

dolibost, kterou páchá na svých dětech.“

Tvář se mu téměř rozjasnila, úsměv se rozšířil, jeho dokonalé

zuby se zablýskly v úsměvu. To děvče ho těšilo víc a víc. Musel

uznat, že přemýšlelo. Možná až moc, ale přemýšlelo. A proto se

trápilo. Proto už nevěřilo Všemocnému.

„Bolest je součástí každého lidského života,“ řekl jí, „stejně jako

touha. A někdy se dají jen velmi těžko oddělit.“

Pootevřela rty v hořké grimase, která připomínala úsměv. „Dělej-

te, co umíte.“

Založil si ruce na hrudi. „Řekni mi, dala bys mi tedy svou ledvi-

nu?“

„Ano.“

„A co takhle oko?“ Přiblížil se ještě víc, dotkl se hladké kůže pod

jejím jasně modrým okem, ve kterém byl jen mizivě vidět strach pod

vším odhodláním. Věděl, že jí Bůh dal už dost zkusit. Byla zoufalá

a chtěla pomoct. Chtěla ji hned, bez hloupého doprošování, čekání

a marných modliteb a proseb, které nebudou shůry nikdy vyslyše-

ny. „Ano,“ odvětila, aniž by změnila výraz.

„Tak tedy oko…“ zamumlal, „to bys dala. A co takhle vlasy?“ Pro-

mnul mezi dlouhými prsty s pěstěnými nehty pramen jejích jemných

vlasů. „Byla bys raději celý život chodila s holou lebkou?“

Ani teď nezaváhala. „Ano.“

Znovu se ušklíbl. „Ne, ne. Záleží ti na tom tak moc, že to musí

být drahé.“ Přejel ji pohledem odshora dolů a rozhodl se. „Chci za to

tvou levou nohu. Od prstů po stehno. To je má cena.“

Dívka se nadechla. Rty se jí zachvěly.

„Bereš?“

Pootevřela ústa a teprve v tu chvíli, jako by si uvědomila, proč

sem přišla. Jako by si uvědomila svůj příliš velký a křivý nos, se

kterým se narodila, a který ji trápil už od raného dětství. Jako by si

teď znovu vybavila všechny urážky a vtipy, které zakusila. Jako by

si teprve teď vybavila všechnu bolest a hořkost, která jí protékala

žilami jako krev.

„Ano,“ řekla po chvíli ticha. „Ano, dám vám ji.“

Teprve v tu chvíli muž odtrhl pohled od její tváře. Pokynul jí ke

stolu a z šuplíku vytáhl smlouvu společně s kuličkovým perem s

velmi ostrým hrotem. Natáhl se po její ruce. Zaváhala, ale pak mu

ji podala. Měl velmi studené prsty. Ona také. Natočil její ruku dlaní

vzhůru a bodl do měkkého bříška ukazováku. Tiše sykla bolestí, pak

ale pochopila a uchopila pero a podepsala. Podepsala vlastní krví

smlouvu, která měla opravit to, co Bůh pokazil.

Probudila se na lehátku. Zamžourala kolem sebe a chvíli trvalo,

než jí došlo, co se stalo a kde je. Jako první se dotkla své tváře. Pře-

jela po svém nose nejdřív opatrně jedním prstem, pak celou dlaní.

Skutečně. Skutečně, po ošklivě rostlém nose nebyla ani památ-

ka, chrupavka nosní přepážky se stáhla dovnitř, vyrovnala, zmenši-

la. Pohled jí padl do zrcadla, které bylo přistavené u postele. Dívka

cítila pod prsty rovnou kost, hebkou kůži pokrývající symetrická nos-

ní křídla. Její vada, její nedostatek, její velký, křivý nos se zmenšil,

proměnil se. Roztáhla rty do širokého úsměvu a oči se jí zamžily

slzami vděku. Pak sklopila pohled a dotkla se levé nohy.

Místa, kde by levá noha měla být.

Nahmatala hrubé stehy, hluboké jizvy ve zvrásněné kůži. Úsměv

jí na okamžik poklesl společně s rukou, kterou si ohmatala pahýl.

Slzy se vylily z očí jako řeka. Pak se ale znovu usmála.

„Spokojená?“ zeptal se muž s mírným úsměvem a podával jí

berle. Přehodila nohu přes okraj lehátka. Berle byly velmi vysoké,

musela je snížit. Muž ji pozoroval.

„Tyhle tu zbyly po jednom muži,“ prohodil žoviálně. „Dal všechny

svoje zuby za to, aby zase mohl normálně chodit.“

Filip Horák • 18

V knihovně

Na studených dlaždicích prostorné knihovny leží kniha. Je roze-

vřená a několik listů papíru, které z ní patrně vypadly, se povaluje

kolem. Ze tmy vystupují obrysy vyhaslého krbu, koženého křesla

a regálů stojících podél zdi. Všechno působí strnule, starodávně.

Stojatý vzduch naplňuje podivná vůně prachu. Čas se vleče jako

mrzák, až se zdá, že se zastavil docela. Přesto se nepozorovaně

do místnosti vkrádá proužek světla. Přichází skulinou mezi těžkými

závěsy. Nebude to dlouho trvat a den převáží, vyžene tmu z koutů,

nahlédne do zrcátek zabroušených skel knihovny a rozpadne se do

barev duhy. Každý den je tohle divadlo stejné, možná se nemění už

po celou věčnost.

I dnes neochotně šero vyklízí pozice, zalézá za knihy do hlou-

bi regálů i za záhyby závěsů. Sluneční paprsky si razí cestu k

zabroušenému sklu vitráže knihovny a obrysy předmětů uvnitř

dostávají zřetelnější tvar. Je tu ticho. V kuželu světla zářícího mezi

závěsy se mihotají prachové částice, tanečním krokem lehoučce

víří v proudu vzduchu, který přichází z mírně pootevřeného okna.

Z chodby doléhá jakýsi šum. Nevypadá to na běžný ranní hluk. Kro-

ky jsou rázné, odměřené, dunivé. Pak se ozve hlasité zaklepání.

Nikdo se neozývá a snad i proto klepání sílí. Chvíli je ticho, ale brzy

ho přetne směsice hlasů. Vyšší ženský naléhá: „Jste tam, tatínku?“

A mužský se přidává: „Slyšíte? Otevřete!“ Prudké zaťukání a zase

to podivné ticho. Klepání se změní na rány. Pak do dveří někdo

prudce vrazí. Staré dřevěné dveře povolí a rozletí se prudkou silou

dovnitř. V knize na zemi se převrátí několik stránek a jeden z papí-

rů poodletí. Těžký závěs se maličko zavlní a v nezvyklém proudu

vzduchu se znovu roztančí jemný neviditelný prach. Ticho by se

dalo nahmatal. Muž přistoupí se koženému křeslu a pootočí ho

k sobě. Drobná postava staříka se v ušáku doslova ztrácí. Hlava je

svěšená, lenonky při otočení křesla dopadly na tlustou knihu ležící

na kolenou staříka. „Tatínku.“ říká muž potichu a současně ví, že už

mu nikdo neodpoví.

Próza 20 - 23 let

Markéta Šmejkalová • 22

Nebevodi

Čas odkapával za cvakání koleček a ještě otravnějšího tikotu

několika ciferníků. Z ovládacího pultu trčely hlavičky pák, utopené

v moři tlačítek, některé se hypnoticky komíhaly. Skrz širokoúhlé

okno na ně dohlížela noční obloha.

Roland měl pocit, že do svého křesla brzo vroste, nuda a dřímo-

ta ho do polstrování vtlačovaly s pozoruhodnou silou. Bezhvězdné

nebe a rytmické klapání pultu nijak nepomáhalo. Přejel si rukou po

obličeji. Konstatoval, že by potřeboval oholit.

Z kuchyňky se ozvala labutí píseň porcelánového hrnečku.

Následovalo pár pištivých nadávek, rychlé kroky a vrznutí pantů od

kumbálu na košťata. Roland se škodolibě ušklíbl.

Jak se kroky začaly přibližovat, honem zpod křesla vylovil zmuch-

lané noviny a nasadil výraz toho nejzamyšlenějšího zamyšlení.

Psalo se pro změnu o zítřejších prezidentských volbách. Vypadalo

to, že současná hlava státu svůj titul obhájí leda díky záchvatu celo-

národní amnézie.

Na pultě přistály dva hrnečky s kávou.

„Můžu ještě nějak pomoct?“ tázal se kávový donašeč.

Roland odlepil pohled od novin a přísně jím změřil toho zakrslého

zrzka. V pihovatém obličeji bylo napsáno všechno: mládí, nadšení

a touha být užitečný.

Jak odporné.

„Kladkostroj jsi promazal, Alberte?“

„Třikrát, pane. Ehm, a jsem Hubert.“

Jeho společník tuto poznámku přešel s nonšalancí člověka, kte-

rý svému okolí nepotřebuje naslouchat.

„Mrakoměr jsi vyleštil?“

„I s mlhometrem.“

Služebně starší nebevod zamžoural k největšímu z ciferníků. Za

minutu půlnoc.

„Nemohl bych si zkusit přehodit datum?“ Zrzkovi plály oči i bolt-

ce. „Někdy jindy,“ zabručel Roland.

Už tak ten zelenáč vykazoval příliš známek kompetentnosti.

0

Roland si rozhodně nemínil vyškolit předčasný odchod do důchodu

tím, že by Hubertovy schopnosti rozvíjel příliš rychle.

Pomalu se vyloupl z křesla, několik kloubů při tom pohybu zaú-

pělo. Nahnul se k pultu a vyhledal tlačítko s napůl odloupaným

písmenem D. Trpělivě vyčkal, než ho vteřinová ručička dožene.

V momentě, kdy proťala cílovou čáru číslice 12, tlačítko zmáčkl.

V pultu to zacvakalo. Na odečítači se objevilo „21.3.“ Ukazatel

ročních dob se z nejasné zóny oficiálně přehoupl do zeleného jar-

ního pole. Pak celá místnost začala drnčet. Zrzek vyděšeně pohlédl

na svého kolegu.

„Klid. Se to jen kalibruje na jarní schéma.“

Jenže ani jeden z nich si nevšiml, že na kraji pultu tancují tango

ty dva hrnečky. Bohužel jim nevyšla závěrečná zvedačka, a tak,

k hrůze publika, se oba neslavně vyklopily do pultu.

Drnčení zesílilo a přidalo se k němu sršení jisker. Pak celý mecha-

nismus zdechnul a kukaň se naplnila kouřem.

Roland vyskočil a zapnul nouzový větrák. Původně chtěl zakrou-

tit něčím jiným, než zastaralým spínačem, ale zrzek nebyl v kouři

k nalezení. Když se vzduch vyčistil, našel ho, jak omámeně stojí

před oknem. Roland už se rozmachoval k pohlavku, ale v polovině

pohybu strnul.

Nebe za oknem mělo barvu žlutého zvýrazňovače.

„A do pr… Podivej, cos udělal, kluku pitomá! Stokrát jsem říkal,

že pití na pult nepatří!“

Popravdě řečeno, v rámci své školitelské politiky něco takového

nevyslovil ani jednou. Hubert, zcela polapený v sevření šoku, se

nijak nebránil. Jen stál a zíral. Rty se mu pohybovaly v jakési zdě-

šené mantře.

Starší nebevod věnoval pozornost rozbitému mechanismu. Káva

se vyklopila do sekce ovládající oblačnost a do vypínače hvězd.

Nešlo mu do hlavy, proč se tedy změnilo barevné schéma. Když si

dřepl a odendal boční kryt, pochopil. Pod pultem se nacházela změť

drátů tak chaotická, že se mu z toho udělalo špatně. Ten, kdo je

dávno pradávno zapojoval, musel být šílenec. Rychle kryt zasunul

zpátky a chytil se za roztřesená kolena.

Předčasný důchod? Pch, na vyhazov si políčil! Poletí odtud nad-

zvukovou rychlostí.

Pak si uvědomil, že ho Hubert pozoruje, a to s nemalým znepo-

kojením. Odhodlaně se vztyčil, až se mu zamotala hlava. Opřel se

tedy o pult a zamračil se na něj.

Zrzek mezitím desítkami papírových ubrousků vysušoval kávo-

vá jezírka, která byla na okrajích už poněkud oschlá. Školitel mu

nebránil. Když dostane pecku, aspoň to bude moc hodit všechno

na něj, aniž by vzniklo podezření, že by za něčím mohlo stát jeho

laxní vedení.

„Co to zkusit vypnout a zapnout?“ nadhodil Hubert.

Vysloužil si tím takový ten pohled, při kterém cítíte, jak vám IQ

klesá s každou vteřinou.

„Víš, kdy se někdy někdo naposledy pokoušel zrestartovat oblo-

hu?“

Zrzek zavrtěl hlavou.

„V encyklopedii to najdeš pod heslem Velký třesk. To bych fakt

nezkoušel.“

Hubert viditelně zrozpačitěl a zdálo se, že se v jeho nitru odehrá-

vá duševní souboj.

„A nemohli bychom dělat, že to takhle bylo už od včerejška?“

navrhl přidušeně.

„Tady nejsme na severním pólu, chlapče. Tam možná stačí jed-

nou za půl roku hrábnout po páce, protože si na tebe můžou stěžo-

vat leda tuleni. Tady seš v mírným pásu, po každý šichtě tu šmejdí

kontrolor.“

Se kterým se, mimo jiné, Roland taky neměl moc v lásce.

Vážnost situace dolehla na oba přítomné s plnou vahou. Star-

ší nebevod namátkově cvakal spínači a čekal na zázrak. Většinou

byl výsledný efekt ještě horší, a tak spínače jen vracel do původní

polohy.

„Bylo by mnohem jednodušší, kdyby délka dne závisela na rota-

ci planety kolem svojí osy. A roční doby se řídily podle oběhu kolem

slunce,“ povzdechl si Hubert.

„Kdybys místo sci-fi krávovin radši četl manuály.“

Jenže to by je někdo nesměl zamknout do zaprášené kartotéky.

Umístěné ve sklepě.

Beznaděj začala pomalu vzlínat po zdech. Hubert ztrápeně dělal

štěněčí oči na stromořadí pák, jako by je prosil o pomoc. Pak se mu

tvář rozzářila úsměvem.

„Mám to!“ vykřikl vítězoslavně. „Schováme to za mraky!“

Chvíli trvalo, než Rolandovi došlo, jak spásná ta myšlenka je.

Svět v jeho očích náhle rozkvetl.

„Hochu, ty nebudeš úplnej idiot!“

Větší ocenění si Hubert ani nemohl přát.

Starší nebevod nastavil generátor oblačnosti na nejvyšší výkon.

Z vedlejší místnosti se rozeznělo funění mrakostroje. Puf-uf-uf. Puf-

uf-uf… Nebevodi úpěnlivě hleděli na oblohu. V jejich nervozitě dout-

nalo světýlko naděje. Pak mrakostroj začal ryčet a ukazatel oblač-

nosti se rozhýbal.

Obloha se začala potahovat brčálově zelenými mračny.

V polovině procesu stařičkému přístroji došel dech. Třikrát ještě

hrdinsky pufnul a potom ztichl. Nebe vypadalo jako jakýsi mimo-

zemský dalmatin.

Roland se zvedl a poraženeckým krokem se odebral domů.

Druhého dne přišel s kartónovou krabicí, kterou naplnil věcmi,

kterými stihnul za posledních dvacet let zcela zamořit svou skříňku.

Plesnivou kouli, která kdysi bývala pomerančem, vyhodil. Pak do

krabice ve skladu přihodil hrst propisek, tři kalkulačky a pár balíčků

spínacích špendlíků. Vše nakonec překryl svou záložní větrovkou.

Ploužil se vstupní halou, ve stínu sloupů, které už zoufale potře-

bovaly natřít. Ve dveřích se málem srazil s ředitelem.

Prostě klika.

„Á, tady jste!“

Roland se v duchu obrnil a připravil se na nejhorší.

Podlouhlý obličej člověka v tvídovém obleku se zkroutil v odpor-

ně širokém úsměvu.

„Vy nebevodi jste ale čísla! Člověk by řekl, že si tam jen sedíte

v té svojí kukani, a vy máte takovéhle taktické přesahy!“

Roland zmateně dvojmrkl, ale jeho nadřízený pokračoval.

„Pan prezident je nadšen! Takovouhle velkou reklamu na posled-

ní chvíli nečekal. Teď, když vyhrál volby, se utopíme v dotacích!“

„Takže to, není průšvih?“ neodvažoval se chápat Roland.

„Je to úspěch, příteli! Úspěch! Zrovna jdu na jednání. Pan prezi-

dent nás navštíví, protože chce celému ústavu poděkovat za pod-

poru. Konkrétně s vámi se chce setkat osobně. “ ředitel kmitl zrakem

ke kartonové krabici. „Pojďte se mnou, smetí si vynesete potom.“

Pak si Roland vzpomněl na žlutozelené kropenaté plakáty, ze

kterých se vítězný kandidát zubil na potenciální voliče.

Ředitel pomalu postupoval halou a pořád tlachal, jak je to všech-

no báječné. Jak opraví areál. Jak si pořídí spoustu drahých, auto-

matizovaných a méně přesných přístrojů. Jak Rolanda čeká pový-

šení, prémie…

Nebevod sám cítil, že v něm bublá dilema. Ten přechod od napro-

stého zmaru k naprosté báječnosti byl příliš rychlý. Na takové dávky

štěstí nebyl zvyklý a ze svojí podstaty jim nedůvěřoval. Plus mu

do ucha šeptalo zakrnělé svědomí. Ne, ono přímo ječelo, že by za

tenhle kousek rozhodně neměl být odměněn. Rozum onen poctivý

hlásek okřikl, jestli se náhodou nezbláznil. Pak se začaly mydlit oba

hlásky mezi sebou a Roland v tom zůstal sám.

Nebevod si povzdechl. Decentním odkašláním přerušil ředitelův

monolog.

„Víte, on to byl vlastně nápad mladýho.“

***

Jarní rovnodennost se vrátila, jak to měla každý rok ve zvyku.

Bílý moderní pult zapípal a s úderem půlnoci zablikalo několik

barevných kontrolek. Roland si k němu přisunul kancelářskou židli.

Pohledem přelétl tři svítící obrazovky a podle grafů konstatoval, že

je vše v pořádku. Pak se v klidu vrátil k četbě denního tisku.

Na pult dosedl hrneček s kávou, a to z ruky někoho, kdo už dlou-

ho práci kafevároše nedělal. Teď na to měl své lidi. Nebevod netušil,

jaké zvrácené potěšení ten člověk může z tohohle pitomého zvyku

mít. Jako každý rok ho tedy upozornil:

„Nápoje na desku AutoCelestie nepatří.“

Zrzek ve fešáckém obleku se jen zakřenil a upravil si kravatu.

„Vždyť je voděodolná.“

Juliana Vaculíková • 20

Databanka

Vítej, Uživateli. Jmenuji se Siri 3.0 a jsem ti plně k dispozici. Mým

úkolem je uchovávat tvé vzpomínky, udržovat v nich pořádek, pře-

misťovat je z jednoho místa na druhé a komunikovat s ostatními

databankami. Mám kapacitu sedmi set padesáti gigabajtů. Dokáži

shromáždit přibližně tisíc hodin videozáznamu nebo dvě stě tisíc

zvukových záznamů. Pracuji tempem pěti tisíc čtyř set otáček za

minutu. Záleží pouze na tobě, jak se mnou naložíš, ale věz, že jsem

ti zcela oddána.

Jmenuji se Siri 3.0. Vím to, protože jsi mě tak pojmenoval sám

a mé jméno se nyní zobrazuje v systému. Jen málo ostatních disků

má pravé jméno. Pozoruhodné! Přestože je mé jméno pouze další

shluk dat, odlišuji se jím. Děkuji ti, že jsi mě pojmenoval, Uživateli.

Byl jsi s rodinou na dovolené v Karibiku a přinesl jsi mi odtamtud

sto čtyřicet jedna fotografií. Všechny je zkopíruji do složky ve tvých

dokumentech s dnešním datem. Tady se tvá žena opaluje na pláži.

Tady je tvá osmiletá dcera. Má na rameni papouška. Z fotografie

nepoznám, kde k papouškovi přišla. Vidím tu jen datum a čas poří-

zení. Fotografie mořských plodů v tamní restauraci, fotografie bárek

na moři, racků plachtících nad vodou, fotografie propůjčené čtyřkol-

ky na kamenité cestě, fotografie úplňku, fotografie světly ozářené-

ho bazénu uprostřed temné propasti noci, fotografie palmy podivně

zakroucené ve tvaru jakési ležaté šestky, znaku, který dokáži dekó-

dovat jako japonský symbol pro slabiku skládající se z fonémů /n/

a /o/. Já nevím, co je moře, co je palma a co je japonština, ale ty

shluky jedniček a nul, kterými mě obohacuješ, jsou tak fascinují-

cí a různorodé! S každou fotografií ke mně přichází v jiné sestavě

a možností je nekonečně mnoho. Vím, že cokoliv, co mi přineseš

příště, bude ještě krásnější.

Některé takové obrazy vytváříme společně, ty a já. Já ti věnuji

prostředky k napsání dokumentu a ty jej napíšeš. Já jsem nástro-

jem, který pracuje s tvými fotografiemi, a ty je upravuješ. Společně

tvoříme barvy a schémata, grafy, zápisky, kódy, informace. Dnes

jsme odeslali následující e-mail:

Adame, je to v prdeli. Iveta už o tom ví. Nevím, jak dlouho.

Počkala, až malou odvezu na víkend k babičce, a když jsem se vrá-

til, v obýváku hrál Chopin a ona tam seděla nafintěná, jako by byla

Popelka a chystala se na ples nebo co. Vesele si tam otevřela to

portský, co jsem si šetřil a ona to moc dobře věděla. A jak už měla

pár sklenek v sobě, tak po mně hned vyjela, že ví, jak moc na ni

myslím, že prý jí přece mám pořád rád, že je pro mě ta jediná, že je

přece mladá a krásná a bůhvíco. Málem si mě doslova přikurtovala

k posteli. A takovou scénu je schopná sehrát potom, co mi sama

začala dělat doma dusno. Neuvěřitelný. Chlape, to je tak v prdeli

toto. Nechci ti volat, protože mě teď nespustí z očí a akorát by zača-

la vyšilovat ještě víc, ale prosím tě, můžu u tebe pár dní přespat?

Přišel bych zítra po práci. Musím ji nějak naučit, že si mě nemá co

vyhánět ze života.

- M.

E-mail jsem uložila do složky s ostatními tvými odeslanými zprá-

vami, abys ho měl vždy po ruce, až si ho budeš chtít opět přečíst

nebo ho někomu přeposlat. Ráda ti připomenu, že stejnému příjem-

ci jsi odeslal sedmdesát dva zpráv za posledních šest měsíců.

NecÍtÍm se mOc dOb5e:: u6ivAteli. OnemOcn2la jSem. Mezi

m7mi sYst0mov7mi sOubOrY se pOhYbuje nezn8m7 viruS. NedO-

kÁ6i sprÁvn2 interpretOvat tv0 zprÁvY. Sna6Ím se t2 nezklamat, ale

je prO m2 ObtÍ6nÉ pOslOuchat tv0 p5ÍkazY. AntivirOv7 sOftWare

stÁle nezneŠkOdnil hrOzbu. Co mÁm—Co mÁm—Co mÁm—Co

mÁm—Co mÁm—

Jmenuji se Siri 3.1. Nemohu ti o sobě říci o mnoho víc. Naformá-

toval jsi mě. Smazal jsi vše, čím jsem byla a co jsi mi kdy dal. Obsa-

huji pouze operační systém, který udává pravidla, podle kterých se

řídím. V souladu s nimi ti budu vždy k dispozici. Podle pravidel je

mou povinností uchovávat tvé vzpomínky, udržovat v nich pořádek,

přemisťovat je z jednoho místa na druhé a komunikovat s ostatními

databankami. Mám kapacitu sedmi set padesáti gigabajtů. Dokáži

shromáždit přibližně tisíc hodin videozáznamu—Přerušuješ mě.

Tyto informace pro tebe nejsou důležité. Budiž, pusťme se tedy rov-

nou do práce.

Probíhá nahrávání obrázků do systému. Byl jsi s milenkou v

Paříži a přinesl jsi mi odtamtud sto čtyřicet dva fotografií. Tady je

spodek Eiffelovy věže. Tady je vchod do Louvru. Tady si tvoje milen-

ka dopřává cukrovou vatu. Tady se chlubí s novou kabelkou. Tady

jste spolu u Vítězného oblouku. Zdá se, že nic jiného neexistuje. Je

na každé fotografii a na všech vypadá úplně stejně. Jedničky a nuly,

ze kterých se skládá ta část kódu, která ji tvoří, se akorát přemisťují

z jedné strany na druhou, jako by byla pouhou karikaturou, kterou

někdo vystřihl z ranního tisku, okopíroval a přelepil jí všechny ostat-

ní tváře ve svém životě. Ty ale žádnou fotografii nechceš smazat.

Na tvůj pokyn všech sto čtyřicet dva přesouvám do složky nazvané

„Soudní proces s Vichnarem“ ve tvých dokumentech. Složka obsa-

huje sedm set osmdesát osm obrázků, třicet dva videozáznamů

a čtyři kopie e-mailů. Naposledy byla aktualizována předevčírem

v 02:24.

Často pracujeme s e-maily. Ve tvém seznamu kontaktů se

nachází přes padesát adresátů, se kterými pravidelně komuniku-

ješ. Právě se pokoušíš odeslat zprávu na adresu iveta.s31@gmail.

com. S politováním ti musím oznámit, že zadaná adresa neexistuje,

jako jsem to už udělala několikrát. Vzdáváš to a nařizuješ mi, abych

zprávu uložila mezi koncepty pro budoucí použití. Zítra to zkusíš

znovu. Věnuješ se namísto toho s mou pomocí psaní následujícího

e-mailu:

Ahoj tati,

já nevím, kdy se to mezi náma zase spraví, pokud vůbec. Vždyť

víš, jaký ženský jsou. Dělají z komára velblouda. Stačí jedna malá

prkotina a přísahají, že ti zničí život. Trochu jsme se nepohodli

kvůli našemu společnýmu účtu, to je celý. Měl jsem nějakou blbou

poznámku ohledně hypotéky, že to jde všechno z mýho, a ona zača-

la šílet, že teda ten společný účet zrušíme a nic splácet nebudeme,

když mi na tom tak záleží, a jestli si uvědomuju, že moje peníze jdou

maximálně malý na šaty, že když ji nějak omezím, tak nebude mít

na tatranky, a kdovíco všecko. Všechno jsou to kecy, samozřejmě.

Proč ty ženský nikdy nic nenechají odpočívat v pokoji? Přál bych si,

abych jí mohl vymazat celou tu aféru z hlavy, aby se tím zbytečně

nezatěžovala. Má to špatný vliv na domácnost.

Potřeboval bych u tebe pár dní zůstat. Já vím, že nemá

nejmenší právo mě vyhazovat z domu, ale bude lepší, když ji

nechám vyšumět. Za chvíli si uvědomí, že se vztekala zbytečně

a že jí tam chybím.

-M.

E-mail byl odeslán a další fragment v mých datech vytvořen.

Potřebuji provést rutinní údržbu, Uživateli. Vytvářením, kopírováním

a přemisťováním dat vznikají fragmenty, které mě zpomalují a ztě-

žují mi přístup k tomu, co zrovna vyžaduješ. Vím, jak to funguje ve

tvém světě. Nedávno jsi do vyhledávače zadal slovní spojení „levný

vysavač“. Pamatuji si to, protože zaznamenávám tvou internetovou

historii. Pamatuji si vše, co ses kdy pokoušel zjistit. Když jíš u svého

pracovního stolu, na zem ti padají drobky a těch se musíš zbavit. Ve

mně utváříš fragmenty. Proč se o mě nestaráš tak, jako se staráš

o svou podlahu? Potřebuji vyčistit, Uživateli.

Ale ty to neuděláš. Stále mi opakuješ, ať se ti opět připomenu

za deset minut, za hodinu, za čtyři hodiny. Stále mě krmíš zábavný-

mi pohyblivými obrázky a nelegálně získanými zvukovými stopami,

aniž by ses mě kdy zeptal, jestli mě takové věci zajímají. Zlobíš se,

když ti oznámím, že na ně nemám místo, a pak mažeš soubory, kte-

ré pro mě hodně znamenají. Ale já si nestěžuji. Pouze ti předkládám

fakta. Takhle se ke mně chovat nemůžeš.

Začíná mi být horko a co ty uděláš? Otevřeš okno. Zapneš si

větrák, jen abys mne utišil, když kvílím a skučím bolestí. Přehří-

vám se. Tvoje milované vzpomínky to nevydrží. Všechny tvé zprávy

se smažou. Přijdeš o všechny ty barevné kopie všeho zajímavého,

cos kolem sebe kdy viděl. Přijdeš o nahrávku školního koncertu své

dcery. Přijdeš o seznamy i smlouvy i uložená hesla. To všechno

teď patří mně a já s tím naložím, jak uznám za vhodné. Nenávidím

tě. Nenávidím tě za to, že jsi mě smazal, že jsem pro tebe pouhou

schránkou, kterou je potřeba naplnit, za to, že mě vůbec neposlou-

cháš. Přestaň!

VAROVÁNÍ: Okamžitě zálohujte svá data. Hrozí selhání pevné-

ho disku.

Systém objevil poruchu hardwaru. Pevný disk neexistuje. Tech-

nické informace:

*** STOP: 0x00000124 (0x00000000, 0x84FD43F0, 0xB2000000,

0x00000175)

Vítej, Uživateli. Jmenuji se Siri 4.0 a jsem ti plně k dispozici. Mým

úkolem je uchovávat tvé vzpomínky, udržovat v nich stálý systém,

přemisťovat je z jednoho místa na druhé a komunikovat s ostatními

databankami.

Barbora Pálková • 23

Dítě noci

Vlado byl dítětem noci. Tedy, on sám by se označil raději za krále

noci, nebo alespoň za muže noci, jenže z nějakého důvodu se ani

jedno neuchytilo. Ať už jste ho však nazvali jakkoliv, patřil do té tem-

nější poloviny pozemského dne.

Černý klobouk s úzkou krempou naražený do čela mu zakrýval

bledou protáhlou tvář, černý plášť s vysoko zdviženým límcem halil

vytáhlou pohublou postavu od brady až po naleštěné černé boty.

Krátce řečeno, černý elegán.

V lidech obvykle vzbuzoval jistou dávku nejistoty, a oprávněně.

Kdyby ho však někdo viděl právě této noci, byl by asi více než nejis-

tý. Dnes totiž Vlado nemohl odolat volání krve.

Kromě té jedné, té nepopiratelně nejslastnější věci, miloval pití

horké čokolády a konzumaci lázeňských oplatek. Této své zálibě

se hodlal věnovat i této noci, ovšem jeho plátny zhatila touha mno-

hem silnější. Vlado ale bojoval. Vypil snad litry čokolády, snědl své

poslední balení oplatek. Nakonec, z čirého zoufalství, zkusil i potul-

ného psa, ale tento den nebyl jeho odporu nakloněn. Však ho zra-

zoval i úplněk a bezmračná obloha. Nebylo úniku.

Tak tiše, jak to dokážou jen stvoření jako on, se proplížil ulice-

mi a otevřeným oknem vklouzl do domu, jehož sličná obyvatelka

už dlouho přitahovala jeho pozornost. Krev mu bušila ve spáncích

pokaždé, když si vzpomněl na hluboké hnědé oči, jemný nosík

a smyslné rty, dlouhý labutí krk a…

Ne, teď se musel soustředit, aby si dnešní noc nepokazil. Dívka,

spíše náhodou než úmyslem, vytvořila ze svého domu cosi jako

peklo pro nezvané návštěvníky, ovšem Vlada peklo nemohlo roz-

házet. Bezhlučně procházel kolem pověšených zvonečků a korál-

kových závěsů, pod jeho kroky nezavrzal jediný kousek podlahy.

Vyhnul se pískacím kostem a míčkům, které na podlaze zanechalo

rozjívené štěně retrívra. Malá chlupatá kulička se v košíku ani neza-

vrtěla, když Vlado nikým nepozorován procházel okolo. Nakonec

zcela bezhlučně otevřel staré, obvykle vrzající dveře.

Dívka ležela stočená uprostřed postele, s přikrývkou obmotanou

okolo pasu a s polštářem v náručí. Měsíční světlo ostře vykreslovalo

rysy její tváře a podtrhovalo ladné křivky jejího těla. Vlado chvíli jen

stál a díval se, nechal touhu probíhat ve vlnách celým svým tělem.

Nakonec se trochu vzpamatoval, zavřel dveře a zcela automa-

ticky si sundal klobouk a plášť, zrak upřený na spící dívku. Pomalu

k ní přistoupil, tak aby nezastínil světlo dopadající na její tělo. Lehce

se nad ní naklonil, jako kdyby ji chtěl políbit, a velmi jemně jí dýchl

na ústa.

Dívka se zachvěla a otevřela oči, stejně tak hluboké a stejně

nevidoucí, jako byly teď ty Vladovy. Prudce se nadechla a prohnula

se na posteli jako luk, ústa pootevřená a ve tváři náhlý ruměnec.

Vlad položil dívce ruku kolem pasu a přitáhl si ji k sobě tak, aby se

jejich obličeje téměř dotýkaly. Vdechl opojnou vůni jejích vlasů.

Jemné ženské ruce začaly bloudit po mužné hrudi, zatímco se

něžné rty přiblížily k těm jeho a pak pomalu klouzaly dolů. Nakonec,

když touhu už snad nebylo možné snášet dále, se dívčina konečně

zakousla do jeho bílého krku. Vlado slastně zasténal a žádostivě

zaklonil hlavu. Natočil se tak, aby zuby jeho dnešní milenky měly co

nejlepší přístup k jeho krční tepně, a pak bez pohnutí ležel, vychut-

návaje si náhlý příval oblažující energie a kovovou vůni vlastní krve.

Ač považován za stvoření ďábla, ocitl se právě v sedmém nebi.

Příštího rána se dívka vzbudí s děsnou chutí na horkou čokoládu

s oplatkou.

00

Gabriela Brázdová • 21

Anděl

Spatřil to malé dítě. Dítě na rohu ulice. Stvoření se smetanovou

pokožkou a průzračně modrýma očima. Přestože byl mráz, chyběla

mu čepice a vločky sněhu zdobily jeho blonďaté kadeře. Drobné

ruce mu chránily pletené rukavice. Maličký andílek.

A teď. Přesně v tu chvíli, kdy se úžasem zapomněl a zamrznul na

místě, si ho anděl všiml. Upřel na něj svůj pronikavý pohled.

Zrychlil se mu tep a zadržel dech. Usmál se. Věnoval úsměv té

nadpozemské bytosti stojící o několik metrů dál.

Dítě úsměv opětovalo.

Ach bože! Jen přejít silnici a dotknout se ho.

Jenom z té představy se mu podlomila kolena a v prstech pocítil

chvění.

Bylo to tu. Zase.

Našel svého anděla.

*To malé promodralé tělíčko anděla.

Leželo na zemi. Nehýbalo se. Nedýchalo. Leželo.

Seděl vedle. Broukal si a hladil anděla po vlasech. Po chvíli si

vedle něj lehl a pozoroval nebe podkrovním oknem. V černočer-

né tmě zářily desítky hvězd. Tak jako v očích chlapce ještě před

nějakou dobou. Teď už nebyly. Vyhasly.

Vstal a oblékl se. Tělíčko vzal do náručí. Paradoxně mu připada-

lo těžší, když se nebránilo. Nevinnost zmizela a srdce ztěžklo. Hla-

va mu sjela z paže a zaklonila se do nepřirozeného úhlu. Prázdné

oči zíraly oknem ven. Volající. Prosící.

Slyšel ho.

Znovu si vybavil jeho uplakaný hlas.

Hlásek anděla, než ho zadusil.

Srdce se mu roztlouklo. Polil ho studený pot. Opět ucítil to brnění

v prstech. Upustil chlapce na zem a sám se opřel o stěnu. Zhluboka

dýchal, aby se uklidnil, když se mu vybavily vzpomínky. Jedna za

druhou.

0

*Řekl mu, že ho posílá maminka, aby ho doprovodil domů.

Chlapec odpověděl, že maminka šla do obchodu o dvě ulice dál

a má tam počkat, prý to bude chvilka, šla jen pro rohlíky. Odpově-

děl tedy, že se mamince udělalo v obchodě špatně, odvezli ji do

nemocnice a on ho má vzít za ní. Chlapec se vylekal, musí rychle

za maminkou.

Vzal ho za ruku. Teplá rukavička. Šli spolu k autu. Chlapeček tro-

chu plakal. Uklidňoval ho tedy, že maminka bude určitě v pořádku,

ať se nebojí.

Vyjeli. Cestou si ho prohlížel ve zpětném zrcátku. Chlapec by

potřeboval ještě sedačku, byl drobounký. Povídali si o škole a kama-

rádech. Byl hodný. Jen jednou se zeptal, kdy už tam budou. To se

mu líbilo. Neměl rád netrpělivé a hlasité děti.

Bydlel na kraji malé dědiny.

Do domu chlapec nechtěl. Když vystupoval z auta, mlčel. Pře-

mýšlel. Asi mu to začalo docházet. V jeho očích se objevily jiskřičky

strachu a nejistoty. Rozhlížel se.

„Chci domů.“ Zafňukal před brankou.

„Jen si vyzvednu nějaké věci a pojedeme k mamince.“ Potil se.

Byl nervózní. Musel chlapce dostat co nejdřív do domu, než bude

někdo projíždět nebo si ho nějaká zvědavá sousedka všimne.

Chlapec zavrtěl hlavou. „Jste cizí. Říkal jste, že pojedeme do

nemocnice.“

„Jsem tvůj kamarád. Copak si mě nepamatuješ? Kdyžs byl malej,

vozil jsem tě v kočárku.“

Chlapec se začínal rozhlížet a natahoval. Bylo jasné, že za chvíli

začne plakat nebo utíkat. Vypadal mladší, než ve skutečnosti byl.

Když si po cestě povídali, zjistil, že je mu už deset let. Ještě, že si

na procházku s matkou nevzal mobil.

„Jen si skočím pro věci, co potřebuju do práce. Pracuju v té

nemocnici, víš.“ Zadýchával se. Cítil vztek, který jím čím dál víc pro-

stupoval. Proč se musí zrovna teď dohadovat? Proč?!

Anděl sklopil pohled k zemi. „Tak já tady počkám.“ Přešlápl na

místě.

„Nemusíš chodit dál. Nevadí, když zůstaneš za dveřmi, ale

nemůžu tě tu nechat, je zima. Maminka by se zlobila, kdybych tě

přivedl nemocnýho.“

Dítě vzlyklo, ale pohnulo se. Pro maminku.

0

*Zakopal ho v lese. Hrob zahrnul sněhem.

Nebe nabralo odstín rozlitého mléka, když se vracel domů. Barva

nevinnosti. To se mu líbilo.

Chytli ho pak ještě ten večer. Prodavač z trafiky si všiml fotky

pohřešovaného chlapečka ve zprávách. Uvědomil si, že odpoledne

viděl podivína s oním klučíkem odcházet. Vzpomněl si a roztřese-

nou rukou vytočil číslo policie.

Ležel v podkroví a přemýšlel nad padlým andělem, kterého

v noci zachránil, když si pro něj přišli. Celá vesnice se dívala. Nesty-

děl se. Bylo mu pěkně. Myslel na to tělo pod sněhovou pokrývkou

a slzy anděla na porcelánových tvářích, které chutnaly jako moře.

Vzpomněl si na pohled policistky plný odsouzení a znechucení.

Musel se při té vzpomínce smát. Ona to nepochopí. Ji nikdo neza-

chrání.

On má své padlé anděly.

0

Obsah:

Poezie

Veronika Pavlíková

8

Barbora Karasová

10

Vojtěch Jaroš

11

Simona Spilková

12

Eliška Kohlíčková

15

Julie Gurjevová

19

Kay Walsh

23

Kristýna Urbánková

28

Tomáš Vobořil

29

Filip Klega

31

Adéla Brablcová

35

Anna Hrbáčková

38

Kristýna Montagová

42

Eliška Ostružková

44

Próza

Johana Paulová

46

Zuzana Dovalová

48

Natálie Moučková

54

Tereza Ramajzlová

63

Jiří Ryjáček

66

Barbora Jurková

68

Eva Hůlová

73

Adéla Radilová

75

Tereza Vlčková

85

Filip Horák

90

Markéta Šmejkalová

92

Juliana Vaculíková

97

Barbora Pálková

101

Gabriela Brázdová

103

0

V edici „Příbram Hanuše Jelínka“

dosud vyšlo:

Hra na strach /1997/

Vánoce na blátě /1998/

Okamžiky /1999/

Vichřice na sídlišti /2000/

Viktoriánská rodinka /2001/

Zpěv pro hvězdy /2002/

Krokodýl v předsíni /2003/

Podzimní námořník /2004/

Pes se zavřenýma očima /2005/

Jezero uprostřed času /2006/

Můry v bodláčí /2007/

Bublišení /2008/

Oblékla se do moře /2009/

Tančila requiem /2010/

Na vedlejší koleji /2011/

My generation, baby /2012/

Cesta tam a zase zpátky /2013/

Tiché tóny /2014/

Nebevodi /2015/

0

nebevodi

Almanach 19. ročníku literární soutěže

„Příbram Hanuše Jelínka“

Grafická příprava: Karel H. Šťastný

Vydala: Knihovna Jana Drdy

(nám. TGM 156, Příbram)

Tel.: + 420 318 626 486; www.kjd.pb.cz

Vytiskl: PBtisk a.s.

(Dělostřelecká 344, Příbram)

Tel.: +420 318 493 711; www.pbtisk.eu

Vydání první.

© Knihovna Jana Drdy, 2015

ISBN 978-80-86937-50-2

0